Томас Малори
Смъртта на Артур

Превод от английски: Мария Ранкова, 1989

chitanka.info

Предговор на Какстън[1]

След като събрах и издадох различни истории както от философско естество, така и за паметни и светски дела на велики завоеватели и владетели, а също и някои книги с примери и поучения, мнозина благородни господа и всякакви люде от нашето кралство Англия многократно и често идваха при мен и ме питаха защо не съм се погрижил да бъде съставена и отпечатана благородната история на Светия граал[2] и на най-славния християнски крал, първия и върховния от тримата най-достойни християнски крале, крал Артур, когото ние, англичаните, трябва да тачим над всички други християнски крале.

Защото общоизвестно е по целия свят, че до наше време е имало девет най-издигнати и достойни мъже — трима езичници, трима юдеи и трима християни. Що се отнася до езичниците, те са живели преди Въплъщението на Сина Божи и имената им са: на първия — Хектор от Троя, чиято история е стигнала до нас и в стихове, и в проза, на втория — Александър Велики, а на третия — Юлий Цезар, римски император, разказите за когото са широкоизвестни и разпространени. Колкото за тримата юдеи, те също са живели преди Въплъщението на Сина Божи и първият е Иисус Навин[3], който извел синовете Израилеви в Обетованата земя, вторият е Давид, цар на Ерусалим, а третият е Юда Макавей[4], и Библията описва високоблагородните жития и дела на тези трима. А от споменатото Въплъщение на Сина Божи насам трима благородни християни са признати по целия свят и издигнати сред деветимата най-велики и достойни мъже, и от тях първият е благородният Артур, чиято история възнамерявам да опиша по-нататък в настоящата книга, вторият е Шарлеман, или Карл Велики[5], за когото се намират най-различни разкази както на френски, така и на английски, а третият е Годфрей Болонски[6], за чийто живот и дела издадох книга и я посветих на славния наш владетел, блаженопочившия принц и крал Едуард Четвърти.

Споменатите вече благородни господа настояваха незабавно да отпечатам историята на благородния крал и завоевател крал Артур и на неговите рицари, заедно с историята на Светия граал, а също и на смъртта и кончината на споменатия Артур, като твърдяха, че трябва да издам книга именно за неговите благородни дела и подвизи, нежели за Годфрей Болонски или за кого да е от останалите осем, тъй като е роден в пределите на нашето кралство и е бил негов крал и император, а има и многобройни и най-различни славни томове за неговите дела и за делата на рицарите му, издадени на френски език.

Отвърнах им, че според мнението на мнозина този Артур никога не е съществувал и всички книги, написани за него, са измислици и легенди, тъй като в никоя хроника не се споменава нищо нито за него, нито за рицарите му.

На това те, и особено един от тях, отговориха, че несъмнено трябва да се смята за извънмерно глупав и сляп онзи, що твърди или мисли, че не е имало крал на име Артур, защото, рекоха те, има много доказателства за противното — първо, може да се види гробът му в манастира в Гластънбъри и да се прочете в „Полихроникон“[7] в шеста глава на петата книга и в двайсет и третата глава на седмата книга къде е било погребано тялото му и как после било намерено и пренесено в споменатия манастир. Можем също да прочетем в историята на Бокачо[8] в книгата му „De Casu Principium“[9] за някои от благородните му дела и за гибелта му. И Галфридус[10] в своята книга разказва за живота му. И на различни места в Англия споменът за него се пази до днес и ще се пази навеки, а също и за рицарите му. Първо, в Уестминстърското абатство, в олтара на свети Едуард, се съхранява белег от печата му в червен восък, в рамка от берил, на който пише: „Patricius Arthurus, Britannie, Gallie, Germanie, Dacie, Imperator.“[11] Също така в Доувърската крепост можете да видите черепа на Гауейн и плаща на Крадок, в Уинчестър пък — Кръглата маса, а другаде — меча на Ланселот и още много вещи. Като се има предвид всичко това, никой няма право да отрече, че е живял в тази страна крал на име Артур, защото по всички земи, християнски и езически, той се слави и въздига между деветимата най-достойни мъже и като пръв между тримата християни. Ала за него повече се говори и повече книги са написани за благородните му дела отвъд морето — на холандски, италиански, испански и гръцки, както и на френски, — отколкото в Англия. Освен това в Уелс и в града Камелот за него свидетелстват огромните каменни блокове и чудните железни изделия, лежащи под земята, а също и кралските гробници, които мнозина наши съвременници са виждали. Затова е чудно, че той не е по-прославен в собствената си страна, ала такава е божията истина, според която никой не е признат за пророк в родината си.

Тогава, след всички тези доказателства, аз не можех да отрека, че е съществувал благороден крал на име Артур, един от деветимата достойни, пръв и върховен между християните. Вярно е също така, че за него и за благородните му рицари са написани много славни книги на френски, които съм виждал и съм чел отвъд морето и които не съществуват на родния ни език. Има ги на уелски и на френски, а някои се срещат и на английски, ала далеч не всички. И затова от тези истории, които напоследък накратко са съчинени на английски, аз, със скромното умение, дарено ми от Бога, с благоволението и помощта на всички благородни лордове и видни господа, реших да отпечатам книга за благородните дела на споменатия крал Артур и на някои от рицарите му по един предаден ми от сър Томас Малори ръкопис, който той почерпил от различни френски книги и превел на английски.

И аз отпечатах този ръкопис, за да могат благородните мъже да чуят и да научат за благородните рицарски подвизи, за достойните и добродетелни постъпки на някои тогавашни рицари, чрез които те са се прославили. И да видят как злите люде са били наказвани и често посрамвани и осмивани. И най-смирено моля всички благородни лордове и дами, и хора от всички съсловия, каквото и положение и длъжност да заемат, когато видят и прочетат тази книга, да помнят добрите и честни дела, разказани вътре, и да ги следват, защото в нея ще намерят много весели и забавни истории, много славни и възвишени примери за човечност, благородство и рицарски добродетели. И ще прочетат още в нея за рицарска чест; великодушие, човечност, дружелюбие, издръжливост, любов, приятелство, за малодушие, убийства, омраза, за добродетел и грях. Следвайте доброто и отхвърлете злото и ще спечелите славно и достойно име.

Тази книга е приятно четиво и с нея времето ще минава бързо, ала що се отнася до това дали всичко вътре е истина, свободни сте да вярвате или да не вярвате. Ала всичко е написано за поучение — да се пазим да не изпаднем в порок и грях, а да бъдем добродетелни и да вършим добро, чрез което в този живот ще си спечелим и добием достойно и славно име, а след нашия кратък и преходен земен път ще постигнем вечно блаженство, което ни дарява тоз, що царува на небето чрез светата троица. Амин.

И тъй, като ви предлагам споменатата книга, посвещавам я на всички благородни принцове, лордове, дами и господа, които желаят да четат или да им се чете благородната и забавна история на великия завоевател и славен крал, крал Артур, някогашен владетел на нашето благородно кралство, наричано тогава Британия. Аз, Уилям Какстън, човек скромен, ви предлагам настоящата книга, която отпечатах и в която се говори за благородни дела, бойни рицарски подвизи, смелост, издръжливост, човечност, любов, истинска вежливост, а се разказват много чудни истории и приключения. И за да научите накратко съдържанието на този том, разделил съм го на двайсет и една книги, а всяка книга на глави, както следва по божия милост:

Първата книга ще разкаже как Утер Пендрагон родил благородния завоевател крал Артур и съдържа двайсет и осем глави. Втората книга разказва за благородния рицар Балин и съдържа деветнайсет глави. Третата книга разказва как крал Артур се венчал за кралица Гуиневир и други неща и съдържа петнайсет глави. Четвъртата книга разказва как Мерлин обезумял от любов и за войните срещу крал Артур и съдържа двайсет и девет глави. Петата книга разказва за победите над императора Луций и съдържа дванайсет глави. Шестата книга разказва за сър Ланселот и сър Лионел и чудните им приключения и съдържа осемнайсет глави. Седмата книга разказва за един благороден рицар на име Гарет, когото сър Кей нарекъл Бомен, и съдържа трийсет и шест глави. Осмата книга разказва за раждането и делата на благородния рицар сър Тристан и съдържа четирийсет и една глави. Деветата книга разказва за един рицар, когото сър Кей нарекъл Криводрешко, и за сър Тристан и съдържа четирийсет и четири глави. Десетата книга разказва за сър Тристан, за разни чудни приключения и съдържа осемдесет и осем глави. Единайсетата книга разказва за сър Ланселот и за сър Галахад и съдържа четиринайсет глави. Дванайсетата книга разказва как сър Ланселот обезумял и съдържа четиринайсет глави. Тринайсетата книга разказва как сър Галахад отишъл за пръв път в двора на крал Артур и как започнало търсенето на Светия граал и съдържа двайсет глави. Четиринайсетата книга разказва за търсенето на Светия граал и съдържа десет глави. Петнайсетата книга разказва за сър Ланселот и съдържа шест глави. Шестнайсетата книга разказва за сър Борс и брат му сър Лионел и съдържа седемнайсет глави. Седемнайсетата книга разказва за Светия граал и съдържа двайсет и три глави. Осемнайсетата книга разказва за сър Ланселот и кралицата и съдържа двайсет и пет глави. Деветнайсетата книга разказва за кралица Гуиневир и Ланселот и съдържа тринайсет глави. Двайсетата книга разказва за трагичната смърт на Артур и съдържа двайсет и две глави. Двайсет и първата книга разказва за кончината му и как сър Ланселот отмъстил за неговата смърт и съдържа тринайсет глави. Общо книгите са двайсет и една и съдържат петстотин и седем глави, както ще видите по-нататък.

[1] Уилям Какстън (1421–1491) — въвел книгопечатането в Англия през 1476 г. Редактирал и издал „Смъртта на Артур“ през 1485 г. Вж. и предговора към настоящото издание. ↑

[2] Светия граал — вж. бел. 5 към Книга втора. ↑

[3] Иисус Навин — според библейския разказ (Книга за Иисус Навин) след смъртта на Мойсей, който избавил юдеите от робство в Египет, превеждайки ги по чудотворен начин през Червено море, Иисус Навин ги извел в обещаната им от бог Йехова Обетована земя. ↑

[4] Юда Макавей — юдейски пълководец (II в. пр.н.е.), воювал успешно срещу сирийския цар Антиох IV, който се опитвал да унищожи еврейската религия (Книги Макавейски). ↑

[5] Карл Велики (742–814) — крал на франките, признат от папа Лъв III за император на Западния свят. ↑

[6] Годфрей Болонски (1060–1100) — водач на Първия кръстоносен поход, станал градоначалник на Ерусалим. ↑

[7] „Полихроникон“ — историческо съчинение на латински език от бенедиктинския монах Хигден (поч. в 1364 г.). В 1482 г. Какстън издал английския превод на това съчинение, направен от Джон Тревиза. ↑

[8] Джовани Бокачо (1313–1375) — италиански писател хуманист, автор на „Декамерон“. ↑

[9] „За делата на князете“ (лат.). — Б.пр. ↑

[10] Галфридус — Какстън има предвид книгата на Галфрид Монмутски „История на британските крале“, написана около 1135 г. ↑

[11] Патриций Артур, император на Британия, Галия, Германия, Дакия (лат.). — Б.пр. ↑

Книга първа

Глава 1

Как Утер Пендрагон[1] заповядал да доведат при него Корнуолския херцог и жена му Игрейн и как те скоро отпътували обратно

Случило се, че по времето, когато Утер Пендрагон бил крал и владетел на цяла Англия, един могъщ херцог в Корнуол дълго воювал против него. И името му било херцог Тинтагилски. И тъй, крал Утер проводил пратеници при този херцог със заповед да дойде при него и да доведе жена си, защото тя била дама красива и крайно умна, и името й било Игрейн.

И тъй, когато херцогът и съпругата му дошли при краля, благодарение на великите лордове двамата се помирили. Кралят много харесал и залюбил тази дама, посрещнал ги най-гостоприемно и пожелал да сподели ложето й. Ала тя била дълбоко добродетелна жена и не склонила. И тогава се обърнала към мъжа си, херцога, и рекла:

— Мисля, че ни повикаха тук, за да бъда опозорена, и затова, съпруже, съветвам ви тозчас да си тръгнем и цяла нощ да пътуваме, додето стигнем нашия замък.

И както рекла, тъй и сторили, та нито кралят, нито съветниците му разбрали, че са си отишли. Щом крал Утер узнал за ненадейното им заминаване, страшно се разгневил. И извикал тайните си съветници и им казал за внезапното заминаване на херцога и жена му. Тогава те предложили на краля строго да заповяда на херцога и на жена му да се върнат.

— А ако той не се отзове на повелята ви, тогава постъпете според желанието си, защото ще имате повод да започнете люта война с него.

Така и сторили, и пратениците получили от херцога отговор, който гласял накратко, че ни той, ни жена му няма да се върнат. Тогаз кралят страшно се разгневил и му проводил пак вест с ясни думи и му заповядал да приготви храна и припаси за войските си, защото след четирийсет дни ще го измъкне от най-здравата му крепост.

Щом херцогът чул тази закана, тозчас стегнал и въоръжил две свои силни крепости, едната от които се наричала Тинтагил, а другата — Терабил. И пратил жена си Игрейн в крепостта Тинтагил, а сам той се настанил в крепостта Терабил, която имала многобройни изходи и странични порти. Скоро след туй връхлетял Утер с огромна войска и обсадил крепостта Терабил. Вдигнал наоколо множество шатри и дълги боеве се водили, и немалко народ погинал и от двете войнства. Накрая от гняв и голяма любов към хубавата Игрейн крал Утер легнал болен. Дошъл тогава при крал Утер благородният рицар сър Улфиус и попитал краля от що е болен.

— Ще ти кажа — рекъл кралят. — Поболях се от гняв и от любов към хубавата Игрейн, та не мога да оздравея.

— Добре, господарю — рекъл сър Улфиус. — Ще потърся Мерлин[2] и той ще ви намери такъв лек, та сърцето ви да се възрадва.

Поел тогава Улфиус на път и тъй се случило, че срещнал Мерлин предрешен като просяк, и Мерлин попитал Улфиус кого търси. А тоя му рекъл, че не вижда причина да му каже.

— Е добре, щом е тъй — рекъл Мерлин, — но аз знам кого търсиш, защото ти търсиш Мерлин. Затуй недей търси повече, понеже аз съм Мерлин и ако крал Утер ме възнагради добре и обещае да изпълни желанието ми, той ще спечели чест и сполука, защото ще сторя тъй, че да постигне всичко, що възжелава.

— Тъй да бъде — отвърнал Улфиус. — И нищо разумно, което пожелаеш, няма да остане неизпълнено.

— Добре — рекъл Мерлин. — Кралят ще има туй, що иска. Затова върви си по пътя, а аз няма да се забавя дълго.

[1] Името на Утер Пендрагон е засвидетелствано в келтски паметници и означава „ужасен, главен дракон“; очевидно се е употребявало като титла на крале, властващи над няколко племена. ↑

[2] Мерлин — широко разпространен в средновековната литература образ на чародей и гадател, създаден първоначално в келтския фолклор. Неговите фантастични „Пророчества“, събрани около 1135 г. от Галфрид Монмутски, били известни в цяла Западна Европа. ↑

Глава 2

Как Утер Пендрагон се сражавах с Корнуолския херцог и как с помощта на Мерлин споделил ложето на херцогинята и тя заченала Артур

Улфиус се зарадвал и препуснал назад, та се върнал при крал Утер Пендрагон и му казал, че е намерил Мерлин.

— Къде е той? — запитал кралят.

— Скоро ще бъде тук, сър — отвърнал Улфиус.

И тозчас Улфиус видял, че Мерлин стои пред входа на шатъра. И поканили Мерлин да влезе вътре. Като го видял, кралят му казал „добре дошъл“.

— Сър — рекъл Мерлин, — знам всичко, що криете в сърцето си. Ако ми се закълнете като истински богопомазан крал, че ще сторите туй, що ви поискам, ще получите онова, което желаете.

Тогава кралят се заклел над четирите евангелия.

— Сър — рекъл Мерлин, — ето що искам от вас — през първата нощ, която прекарате с Игрейн, тя ще зачене дете и когато то се роди, ще го дадете на мен да го отгледам както аз знам. И туй ще бъде за ваша слава и за най-голямо добро на детето.

— Обещавам да сторя каквото искаш — рекъл кралят.

— Сега се пригответе — рекъл Мерлин, — защото тази нощ ще споделите ложето на Игрейн в крепостта Тинтагил. Ала преди това ще приемете образа на съпруга й, херцога, Улфиус ще бъде досущ като сър Брастиас, един от рицарите му, а аз ще бъда като друг негов рицар на име сър Джорданс. Ала внимавайте да не разговаряте много с херцогинята и нейните хора, ами кажете, че сте болен и бързо си легнете. А на сутринта не ставайте, додето не дойда аз, защото крепостта Тинтагил е само на десет мили оттук.

И сторили всичко, както било намислено. Ала Корнуолският херцог забелязал, че кралят се отдалечил на коня си от обсадената крепост Терабил и същата нощ се измъкнал през една странична порта, за да нападне кралските войски. И се случило тъй, че като излязъл от укреплението, херцогът бил убит още преди кралят да стигне в крепостта Тинтагил.

И тъй, били изминали повече от три часа след смъртта на херцога, когато крал Утер споделил ложето на херцогинята Игрейн, и тази нощ тя заченала от него Артур. Малко преди да се съмне, Мерлин дошъл при краля и му казал да се приготви за път, и той целунал лейди Игрейн и бързо поел обратно. А когато дамата научила, че херцогът, нейният съпруг, бил, както разправяли, убит дълго преди крал Утер да дойде при нея, тя се зачудила кой може да е бил човекът с образа на нейния господар, когото приела в ложето си. И тайно скърбяла, ала никому нищо не казвала.

Тогаз всички барони в един глас замолили краля да се помири с лейди Игрейн. И кралят ги послушал, понеже и той желаел да живее в мир с нея. Възложил тогава кралят на сър Улфиус да им бъде посредник и тъй след дълги преговори двамата с херцогинята най-после се срещнали.

— Сега вече всичко ще бъде наред — рекъл сър Улфиус. — Кралят е храбър рицар и при това неженен, а лейди Игрейн е твърде красива дама. Затуй голяма радост ще бъде за всинца ни, ако кралят пожелае да я направи своя кралица.

И всички одобрили думите на сър Улфиус и предложили на краля да последва съвета му. Тогаз този храбър рицар на драго сърце изпълнил молбата им и тъй, без да се бавят много, една сутрин двамата се венчали сред голяма радост и веселие.

И на същия ден Лот, крал на Лодиан[1] и Оркни[2], се оженил за Маргауз[3], майката на Гауейн, а крал Нантрес Гарлотски се оженил за Елейн. Всичко туй станало по искане на крал Утер. А третата сестра, Вълшебницата Морган, изпратили да учи в манастир и там тя придобила тъй много знания, че се прославила като изкусна гадателка, а сетне се омъжила за Уриенс, крал на Гор, който станал баща на сър Юуейн Белоръки.

[1] Лодиан — Южна Шотландия. В старите англо-нормандски и френски документи това име се среща и с форми, наподобяващи Лион — Loenes, Loonis. Трябва да се има предвид, че голям брой географски названия в „Смъртта на Артур“ са измислени, а при други е невъзможно да се установи връзката с действително съществуващи места. ↑

[2] Оркни — група острови край брега на Северна Шотландия. ↑

[3] Маргауз, Елейн и Вълшебницата Морган били дъщери на Игрейн от брака й с херцога и едноутробни сестри на Артур. В „Смъртта на Артур“ има поне четири героини с името Елейн — едноутробната сестра на Артур и майка на Гауейн и братята му, Елейн — майката на сър Ланселот, Елейн — майката на Галахад, и Елейн Белоръката. ↑

Глава 3

За раждането на крал Артур и за неговото отглеждане

И тъй, кралица Игрейн от ден на ден наедрявала. А когато изминала една година, веднъж, както лежал до съпругата си, крал Утер я запитал, в името на верността, която му дължала, чие е детето в утробата й. И тя дълбоко се смутила какво да отговори.

— Не се плашете — рекъл кралят. — Кажете ми истината и аз още повече ще ви обичам, заклевам се в живота си.

— Сър — рекла тя, — ще ви кажа истината. Същата нощ, когато моят съпруг умря, точно в часа на неговата смърт, както научих от рицарите му, дойде в моята крепост Тинтагил един мъж, който по говор и лице приличаше досущ на съпруга ми, и го придружаваха двама души с образите на неговите рицари Брастиас и Джорданс. И аз го приех в ложето си, както бе редно да сторя с мъжа си, и същата нощ, кълна се пред Бога, това дете бе заченато в мен.

— Вярно е това, което казвате — рекъл кралят. — Самият аз ви посетих в този образ и затова не се плашете, тъй като аз съм баща на детето ви.

И после й разказал как е станало всичко по съвета на Мерлин. И кралицата много се възрадвала, като разбрала кой е баща на детето й.

Не след дълго Мерлин дошъл при краля и рекъл:

— Сър, трябва да се погрижите за отглеждането на детето си.

— Да бъде както искаш — отвърнал кралят.

— Слушайте тогава — рекъл Мерлин. — Познавам един ваш васал в тукашните земи, мъж извънредно честен и предан. Той ще отгледа вашето дете — името му е сър Ектор и е човек с големи владения в много части на Англия и Уелс. Изпратете да повикат този сър Ектор да се яви пред вас и говорете с него. И вие му наредете, в името на уважението му към вас, да даде на друга жена да отглежда собственото му дете, а неговата съпруга да отгледа вашето. И когато детето се роди, заповядайте да ми го донесат при ей онази тайна врата още преди да е кръстено.

И както заръчал Мерлин, тъй и станало. И като дошъл, сър Ектор обещал на краля да отгледа детето според волята му. И тогава кралят възнаградил богато сър Ектор. А когато кралицата родила, кралят заповядал на двама рицари и две дами да вземат детето, увито в златоткано платно, и рекъл:

— Дайте го на бедняка, когото ще намерите при страничния изход на крепостта.

И тъй, детето било предадено на Мерлин, а той го отнесъл на сър Ектор. Сетне накарал един свят човек да го кръсти и го нарекъл Артур[1]. И съпругата на сър Ектор го откърмила на собствената си гръд.

[1] Името Артур според някои изследователи е заимствано от римското родово име Арториус, което можел да носи и келтски вожд. Твърде правдоподобно обаче е друго тълкуване, което го свързва с келтската дума „arthu“ — „врана“. Върховното келтско божество се отъждествявало с враната, както например Зевс — с орела. А има и келтско поверие, според което след смъртта си Артур се превърнал във врана. ↑

Глава 4

За смъртта на Утер Пендрагон

Когато се минали две години, крал Утер бил повален от тежка болест. И тогава неговите врагове заграбили престола, дали голямо сражение на войските му и убили мнозина от хората му.

— Сър — рекъл Мерлин, — не бива да лежите повече в постелята си, ами вървете на бойното поле, па макар и на носилка, теглена от коне. Защото не ще надмогнете над враговете си, додето не идете лично там — само тогава ще спечелите победата.

И сторили тъй, както ги научил Мерлин, та повели краля на носилка, теглена от коне, с голямо войнство срещу враговете му. И при Сент Олбанс голямо войнство от Севера[1] пресрещнало краля. Ала сър Улфиус и сър Брастиас извършили големи подвизи през този ден и воините на крал Утер сразили армията на Севера и избили много народ, а останалите обърнали в бягство. И тогава кралят се върнал в Лондон и отпразнувал с голяма радост победата си.

Ала след това отново паднал тежко болен и три дни и три нощи не продумал ни дума. Тогава всички васали много се наскърбили и запитали Мерлин какво ще ги посъветва да сторят.

— Няма вече никакъв лек — рекъл Мерлин. — Ще бъде волята божия. Но чуйте ме, васали, явете се утре при крал Утер и с божия помощ ще го накарам да проговори.

И тъй, на другия ден всички васали се явили заедно с Мерлин пред краля. Тогава Мерлин рекъл велегласно на крал Утер:

— Сър, ще повелите ли синът ви Артур да стане крал, когато изтекат земните ви дни, за да властва над това кралство и над всичко, което ви принадлежи?

Тогава Утер Пендрагон се обърнал и казал така, че всички да го чуят:

— Давам му божията и моята собствена благословия и му повелявам да се моли за душата ми. И нека по право и по достойнство да поиска короната според силата на моята благословия.

И с тези думи предал Богу дух и бил погребан, както подобава на крал. И тогава кралицата, хубавата Игрейн, много скърбила, скърбили и всички васали.

[1] В това описание на сраженията на Утер Пендрагон със Северното войнство, което липсва във френските източници, може да се намери известен паралел със съвременни на Малори събития от Войните на Розите, в които вероятно и самият той е участвал. Неведнъж Северна Англия и Шотландия се оказвали вражески настроени спрямо английските крале, а в 1455 г. при Сейнт Олбънс станала битка, на която болният крал Хенри VI наистина бил занесен на носилка, теглена от коне. Войни със Северното войнство води неведнъж и крал Артур. ↑

Глава 5

Как Артур бил избран за крал и за чудесата и вълшебствата на меча, изтръгнат от един камък от споменатия Артур

Сетне кралството дълго време било изложено на голяма опасност, защото всички васали, които имали много войници, укрепили силите си и не един и двама се стремели да заемат мястото на краля. Тогава Мерлин отишъл при Кентърбърийския архиепископ и го посъветвал да призове по Коледа под страх от анатема всички васали на кралството и всички благородници, носещи оръжие, по следната причина: Христос, роден в тази нощ, в голямата си милост щял да покаже чрез някакво чудо кой трябва по право да бъде владетел на това кралство, както той самият дошъл на земята, за да стане чрез чудо цар на всички хора. И тъй, по съвет на Мерлин, архиепископът повикал всички васали и благородници, носещи оръжие, да дойдат точно по Коледа в Лондон. И мнозина от тях преди това се изповядали и получили опрощение на греховете си, за да бъдат молитвите им по-лесно чути от Бога.

И тъй, на уречения ден всички представители на висшите съсловия се събрали в най-голямата църква в Лондон (дали е била „Свети Павел“[1], или не, френската книга[2] не споменава) още преди съмване. И когато минала утринната молитва и първата литургия, в църковния двор, точно зад главния олтар, се явил голям четвъртит камък, подобен на мрамор, и отгоре му издало нещо като стоманена наковалня, висока една стъпка, от която стърчал оголен бляскав меч и върху него със златни букви било написано: ОНЗИ, ЩО ИЗТЕГЛИ ТОЗИ МЕЧ ОТ ТОЗИ КАМЪК И НАКОВАЛНЯТА, Е ПО ПРАВО РОДЕН ЗА КРАЛ НА ЦЯЛА АНГЛИЯ. Удивили се тогаз всички и съобщили за видяното на архиепископа.

— Повелявам да останете в църквата и да се молите Богу — рекъл той. — Никой да не докосва меча, додето не свърши главната литургия.

Когато била отслужена и последната литургия, всички васали отишли да видят камъка и меча. И като прочели надписа, онези, които желаели да се възкачат на кралския трон, опитали силите си. Но никой не могъл да измъкне меча, нито да го помръдне.

— Не е сред вас този, който ще носи меча — рекъл архиепископът, — ала бъдете сигурни, че Бог ще извести кой е той. Но чуйте съвета ми. Нека поставим тук десетима рицари, мъже с добро име, за да пазят този меч.

Тъй и сторили и сетне оповестили, че всеки, който желае, може да се опита да заслужи меча. И на Нова година бароните устроили турнир[3] с двубои, в който имали право да участват всички рицари, които пожелаели. И всичко това било сторено, за да се съберат бароните и простолюдието, тъй като архиепископът се надявал, че Бог ще посочи тогова, комуто е съдено да притежава меча.

И тъй, на Нова година, след църковната служба, бароните излезли на полето край града на коне, едни, за да участват в двубои, а други — в общия турнир. И случило се тъй, че сър Ектор, който владеел обширни земи край Лондон, също излязъл за двубой, а с него яздели синът му сър Кей и младият Артур, млечният му брат. И сър Кей вече бил получил рицарско звание на празника Всех святих[4]. Ала додето яздели към мястото на турнира, сър Кей забелязал, че няма меч, тъй като го бил забравил в бащиния си дом, та помолил младия Артур да се върне и да му го донесе.

— На драго сърце — рекъл Артур и препуснал за меча. Ала като стигнал у дома, стопанката и всички други били вече излезли да гледат турнира. Тогава Артур се разгневил и си рекъл: „Ще ида в църквата и ще взема меча, който е забит в камъка, защото брат ми, сър Кей, не бива да остане без меч в такъв ден.“ И като стигнал в църковния двор, сър Артур слязъл от коня и го вързал за оградата. Отишъл при камъка и не заварил там рицарите, защото всички били отишли на турнира. И тогаз хванал меча за дръжката и като дръпнал силно, с лекота го изтеглил от камъка. Сетне яхнал пак коня си и яздил, додето настигнал брат си, сър Кей, и му връчил меча.

И щом сър Кей видял меча, разбрал, че това е мечът от камъка, и като препуснал, отишъл при баща си, сър Ектор, и му казал:

— Сър, ето меча от камъка и поради това аз трябва да бъда крал на тази страна.

Когато сър Ектор видял меча, върнал се към църквата и като стигнали там, тримата слезли от конете си и влезли вътре. И тук той накарал сър Кей да се закълне над Библията и да каже как се е сдобил с този меч.

— Сър — рекъл сър Кей, — чрез брат си Артур, защото той ми го донесе.

— Откъде взехте този меч? — запитал сър Ектор Артура.

— Сър, ще ви кажа. Когато отидох вкъщи да взема меча на брат си, нямаше кой да ми го даде и тогава си рекох, че брат ми, сър Кей, не бива да остане без меч, и затова веднага дойдох тук и изтеглих меча без всякакво усилие.

— Имаше ли някакви рицари край меча? — попитал Ектор.

— Не — отвърнал Артур.

— Сега разбирам — казал му тогава сър Ектор, — че вие трябва да бъдете крал на тази страна.

— Защо — попитал Артур, — и по каква причина?

— Сър — отвърнал Ектор, — защото Бог желае това, тъй като никой не може да изтегли този меч, освен онзи, който по право трябва да бъде крал на страната. Сега дайте да видя можете ли да сложите меча там, където беше, и пак да го изтеглите.

— Няма нищо по-лесно от това — рекъл Артур и втъкнал меча в камъка, а после сър Ектор се опитал да го измъкне и не успял.

[1] „Свети Павел“ — има се предвид църквата с това име, строена през XI-XIII век и изгоряла по време на големия пожар в Лондон в 1666 г. На нейното място в 1675 г. била построена от известния архитект Кристофър Рен днешната лондонска катедрала „Свети Павел“. ↑

[2] В своя разказ Малори много често се позовава на „френската книга“ или просто на „книгата“. Внимателното текстуално изследване показва, че той използва не само френски, но още по-често и английски източници, особено алитеративната поема „Morthe Arthure“. Малори заимства фабули, герои, някои описания, дори фрази и отделни думи, но никъде не е просто преводач. Постоянно внася изменения, измисля епизоди, характеризира посвоему героите и обогатява източниците си с необикновено жив диалог. Позоваването на авторитетни източници — истински или измислени — е широко разпространено явление в средновековната литература, особено между съставителите на исторически съчинения. А тъй като Малори пише своего рода история, както казва и Какстън, такова позоваване на авторитетни източници се налага от самия жанр. ↑

[3] В средновековните турнири рицарите се сражавали или в единични схватки — двубои на кон с копие или пешком с меч, или пък в общи боеве — една въоръжена група срещу друга. Понякога чрез двубой се решавал и изходът от продължителни сражения при почти равни сили по време на война. Всяка воюваща страна определяла свой застъпник и изходът от двубоя решавал кой е победител във войната.

Рицарски двубои ставали и при всяка среща на въоръжени рицари, понякога без какъвто и да е повод — просто като един вид спортно състезание. В тези случаи борбата рядко се водела докрай — тоест до смърт, а само докато единият от тях се признаел за победен. ↑

[4] Всех святих — църковен празник, 1 ноември. ↑

Глава 6

Как крал Артур на няколко пъти изтеглил меча

— Сега опитай ти — рекъл сър Ектор на сър Кей.

И той задърпал меча с все сила, ала не успял да го изтръгне от камъка.

— Сега опитайте вие — рекъл сър Ектор на Артур.

— На драго сърце — отвърнал Артур и с лекота измъкнал меча. И тогаз сър Ектор коленичил пред него, а също и сър Кей.

— Ах — рекъл Артур, — скъпи ми татко и братко, защо коленичите пред мене?

— Не, не, господарю Артур, не е истина това. Никога не съм ви бил баща, нито съм от вашия род, но виждам, че вие сте от по-висок род, отколкото съм предполагал.

И тогава сър Ектор му разказал всичко — как го взел да го отгледа и по чие нареждане и как Мерлин му го предал. И Артур много се наскърбил, че сър Ектор не му е баща.

— Сър — рекъл сър Ектор на Артур, — ще бъдете ли към мен добър и милостив господар, когато станете крал?

— Тежка ще бъде вината ми, ако постъпя другояче — отвърнал Артур, — защото вие сте този, комуто дължа най-много на света, както и на моята добра господарка и майка, жена ви, която ме е откърмила и отгледала като свое собствено дете. И ако един ден по божия милост наистина стана крал, искайте от мен всичко, което мога да направя, и аз няма да ви откажа. Боже опази да ви откажа!

— Сър — рекъл сър Ектор, — няма да искам нищо друго от вас, освен да направите сър Кей, млечния си брат, сенешал[1] на всички свои владения.

— Тъй ще бъде — отвърнал Артур. — И заклевам се в живота си, че никой друг освен него не ще получи тази длъжност, додето той и аз сме живи.

Сетне отишли при архиепископа и му разказали кой и как е изтеглил меча. И на Богоявление[2] всички благородници отново се събрали и мнозина се опитали да вземат меча. Ала и този път, пред собствените им очи, никой не успял да го измъкне освен Артур. И това силно разгневило мнозина от лордовете и те рекли, че е позор за тях и за кралството да ги управлява момче, в чиито жили не тече благородна кръв. И понеже не могли да се споразумеят, отложили решението си до Сретение Господне[3] и наредили на този ден всички отново да се съберат там. А на десетте рицари заповядали през това време да пазят меча денем и нощем, и те разпънали над камъка голям шатър, и петима от тях непрекъснато бдели над него.

И тъй, на Сретение Господне още много лордове дошли с надеждата да заслужат меча, ала никой не успял. И както сторил Артур по Коледа, тъй направил и на Сретение Господне и изтеглил меча без усилие. Тогава благородниците люто се разсърдили и отново отложили решението си, додето не дойде големият празник Великден. И както сполучил Артур преди, тъй сполучил и на Великден, ала въпреки това някои от по-могъщите лордове възнегодували, че Артур ще стане крал, и пак отложили решението, този път за празника Петдесетница[4]. Тогава, по съвет на Мерлин, Кентърбърийският архиепископ наредил да повикат най-добрите рицари и онези, на които крал Утер най-много вярвал и които най-много обичал, додето бил жив. И на тези рицари — сър Бодуин Бретански, сър Кей, сър Улфиус и сър Брастиас — заръчали да пазят Артур. И тъй всички те и мнозина други не се отделяли от Артур ни денем, ни нощем, до празника Петдесетница.

[1] Сенешал — управител на двора на феодален владетел. ↑

[2] Богоявление — църковен празник, 6 януари. ↑

[3] Сретение Господне — църковен празник, 2 февруари. ↑

[4] Петдесетница — църковен празник, осем седмици след Великден. ↑

Глава 7

Как крал Артур бил коронясан и как си избрал дворцови служители

И на Петдесетница всеки, който пожелал, се опитал да изтегли меча, ала никой не успял освен Артур, който го измъкнал пред погледа на присъстващите там лордове и хора от народа. И хората от народа веднага викнали:

— Искаме Артур да ни бъде крал! Няма да отлагаме повече, защото виждаме, че божията воля е той да ни бъде крал, и който се противи, ще го убием!

После всички, и бедни, и богати, тозчас коленичили и замолили Артур да им прости, че са отлагали решението си тъй дълго. И Артур им простил, и взел меча в двете с ръце, та го положил на олтара пред архиепископа. И бил посветен в рицарство от най-достойния мъж сред всички присъстващи.

И тъй, веднага след това била извършена и коронацията. И заклел се Артур пред лордовете и пред народа си да бъде достоен и справедлив крал от този ден до края на живота си. И приканил всички васали да влязат и да му отдадат почит като на крал. И много тъжби били отправени към него за неправди, извършени след смъртта на крал Утер, защото много лордове, рицари, дами и благородници били лишени от земите им. И крал Артур наредил земите да се върнат на притежателите им. Като свършил това и тъй сложил ред във всички владения край Лондон, кралят провъзгласил сър Кей за сенешал на Англия, сър Бодуин Бретански направил главен военачалник, сър Улфиус — управител на двореца, а сър Брастиас — пазител на земите отвъд реката Трент[1], защото по това време там били главно враговете на краля. Ала не след дълго Артур завоювал целия Север, Шотландия и подвластните й земи. А също и онази част от Уелс, която не признавала властта му. Но той победил и тях, както и всички останали, благодарение на собствената си храброст и храбростта на своите рицари на Кръглата маса.

[1] Трент — голяма река в Северна Англия. ↑

Глава 8

Как крал Артур уредил на Петдесетница голямо празненство в Уелс и кои крале и лордове дошли на празненството

Тогава кралят отишъл в Уелс и разгласил, че след коронацията си в град Карлеон[1], урежда на Петдесетница голямо празненство. За празненството дошъл Лот, крал на Лодиан и Оркни, е петстотин рицари. Дошъл на празненството и Уриенс, крал на Гор, с четиристотин рицари. Дошъл и крал Нантрес Гарлотски със седемстотин рицари, и кралят на Шотландия с шестстотин рицари, макар и сам да бил още съвсем млад мъж. На празненството дошъл и един крал, когото наричали Краля със стоте рицари, но той и воините му били отлично въоръжени във всяко отношение. Дошъл и кралят на Карадос с петстотин рицари. И крал Артур се възрадвал, тъй като мислел, че всички тези крале и рицари били дошли с голяма любов към него и е цел да му окажат почит на това празненство. И затуй кралят много се зарадвал и пратил на кралете и рицарите скъпи дарове. Ала кралете отказали да ги приемат и позорно наругали пратениците, като рекли, че не е достойно за тях да приемат дарове от едно голобрадо момче, в чиито жили не тече благородна кръв, и заръчали да му кажат, че не щат даровете му, а са дошли самите те да му поднесат дар с острите си мечове между главата и раменете. Затова били дошли тука, рекли те ясно на пратениците, защото за тях било позор да гледат едно момче да управлява такова велико кралство като тази страна. С този отговор пратениците си тръгнали и него предали на крал Артур. И тогава, по съвет на васалите си, той се оттеглил в яка крепост с петстотин храбри, верни воини. И скоро гореспоменатите крале обсадили крепостта, ала крал Артур бил добре снабден с припаси.

И след петнайсет дни в Карлеон се явил Мерлин. И всички крале много му се зарадвали и го попитали:

— По каква причина провъзгласихте това момче Артур за наш крал?

— Благородни лордове — рекъл Мерлин, — ще ви открия причината — той е син на Утер Пендрагон, роден в законен брак от Игрейн, съпруга на херцога на Тинтагил.

— Тогава е бил заченат в грях — рекли всички.

— Не — отвърнал Мерлин, — Артур бе заченат повече от три часа след смъртта на херцога, а тринайсет дни по-късно крал Утер се ожени за Игрейн. С това доказвам, че не е незаконороден и макар някои да отричат правото му, той все пак ще бъде крал и ще победи всичките си врагове. И преди да умре, дълго ще царува над Англия и ще му се подчинят Уелс, Ирландия и Шотландия, и още много други кралства, които не ще изброявам сега.

И тогава едни от кралете се удивили на думите на Мерлин и си помислили, че може и да е така, както казва, ала други му се надсмели, като например крал Лот. Трети пък го нарекли магьосник. Накрая все пак се споразумели с Мерлин крал Артур да дойде и сам да разговаря с кралете, като го уверили, че зло няма да му се случи ни на идване, ни на отиване. И тъй, Мерлин отишъл при крал Артур и като му разказал какво е сторил, заръчал му да не се бои, ами да иде и без страх да говори с тях; и да не ги щади, а да им отвръща като техен крал и вожд, защото, независимо от волята им, той ще надвие всичките.

[1] Карлеон — сега предградие на гр. Нюпорт в Уелс, стар римски укрепен град от I в., чиито развалини народната фантазия свързала с легендите за Артур. ↑

Глава 9

Първата война на крал Артур и как той спечелил сражението

Тогава крал Артур излязъл от крепостта с двойна ризница под плаща си и с него тръгнали Кентърбърийският архиепископ и сър Бодуин Бретански, сър Кей и сър Брастиас, понеже тези били най-почитаните мъже сред приближените му. И като се срещнали на уреченото място, от двете страни изрекли не смирени, а решителни слова. Ала крал Артур всеки път им отвръщал смело и казвал, че на всяка цена ще ги накара да се преклонят пред властта му. И тъй се разделили с гняв и крал Артур им казал „сбогом“ и те му отвърнали със „сбогом“. Тогава кралят се върнал в крепостта, въоръжил се, въоръжил и всичките си рицари.

— Какво ще сторите сега? — рекъл Мерлин на кралете. — Най-добре ще бъде да отстъпите, защото няма да го победите, па макар и да сте десет пъти по-много на брой.

— Бива ли да се боим от думите на един съногадател? — рекъл крал Лот.

Тогаз Мерлин в миг изчезнал и като се явил при Артур, посъветвал го да се хвърли в яростен бой с тях. А в туй време триста от най-смелите воини измежду привържениците на кралете се присъединили към Артур и това силно го възрадвало.

— Сър — рекъл Мерлин на крал Артур, — не се сражавайте с меча, който придобихте чрез чудо, додето не видите, че нещата вървят на зле. Тогаз го изтеглете и се хвърлете в боя най-смело.

И тъй, крал Артур незабавно ги нападнал в стана им. И сър Бодуин, сър Кей, и сър Брастиас с чудна сила нанасяли смъртоносни удари наляво и надясно, а крал Артур размахвал меч от коня си и вършел такива славни подвизи, че много от кралете се радвали на делата и издръжливостта му. Тогава крал Лот връхлетял отзад, а също и Краля със стоте рицари и крал Карадос и тримата се нахвърлили яростно върху Артур откъм гърба. Тозчас сър Артур и рицарите му се обърнали и започнали да сипят удари напред и назад, и крал Артур бил винаги сред първите в боя, додето убили коня, който яздел. И тогава крал Лот го повалил на земята, ала четиримата му рицари го вдигнали и го качили на друг кон. И в миг изтеглил той меча си Екскалибур и острието му блеснало тъй ярко в очите на враговете, сякаш пламнали трийсет факли. И скоро крал Артур ги отблъснал и избил мнозина от тях. Тогава народът на Карлеон се надигнал с криваци и сопи и погубил много рицари. Ала кралете свикали около себе си останалите рицари и като препуснали, избягали от полесражението. А Мерлин отишъл при крал Артур и го посъветвал да не ги преследва по-нататък.

Глава 10

Как Мерлин посъветвал крал Артур да повика крал Бан и крал Борс и какво решили за войната

И тъй, след празненството, крал Артур се върнал в Лондон и по съвета на Мерлин свикал васалите си, тъй като Мерлин го предупредил, че шестимата крале, които воювали с него, в най-скоро време ще дойдат да отмъстят нему и на кралството му. И затова кралят поискал съвет от всички свои васали. Съвет те не могли да му дадат, но рекли, че няма да отстъпят пред никого в боя.

— Добри думи казахте — отвърнал крал Артур — и аз ви благодаря за голямата смелост. Но моля всички нас, които ме обичате, да поговорите с Мерлин. Добре знаете колко много е сторил за мен и колко е мъдър и като се яви пред вас, от сърце го помолете за най-добър съвет.

И всички васали отговорили, че ще го помолят най-горещо. И тогава повикали Мерлин и всички васали горещо го замолили за най-добър съвет.

— Ще ви кажа — рекъл Мерлин. — Предупреждавам ви, че вашите врагове са твърде силни и рядко са се раждали по-добри воини, а при това те вече са привлекли на своя страна още четирима крале и един могъщ херцог и ако нашият крал влезе в бой с тях, без да има повече рицари, отколкото може да събере в пределите на пашата страна, ще бъде победен и убит.

— Какво е най-добре да сторим в такъв случай? — запитали всички васали.

— Ще ви кажа — отвърнал Мерлин. — Отвъд морето има двама братя — крале, които се славят с мощните си десници. Единият се нарича Бан, крал на Бенуик, а другият се нарича Борс, крал на Галия, което ще рече — Франция. И е тези двама крале воюва един могъщ владетел, крал Клаудас, заради една крепост. И люто воюват те помежду си. Ала този Клаудас има толкова владения, от които сбира храбри рицари, че твърде лесно успява да надвие двамата крале. Затуй ето моя съвет — нека нашият крал и господар да изпрати при крал Бан и крал Борс двама доверени рицари с мъдро съчинени писма, в които да се казва, че ако те дойдат да посетят крал Артур и неговия двор и му помогнат във войните, които води, той се заклева да им помогне във войната срещу крал Клаудас. Е, какво ще кажете за този съвет? — запитал Мерлин.

— Добър е съветът — рекли кралят и всички васали.

И веднага, без да се бавят, определили двама рицари да отидат с послание при двамата крале. И приготвили писма с благи думи, както пожелал крал Артур. Избрали Улфиус и Брастиас за пратеници и те потеглили с добри коне и добро въоръжение според тогавашния обичай, преминали морето и поели към град Бенуик. Ала по пътя ги забелязали осем рицари и веднага се изпречили в една теснина пред Улфиус и Брастиас и искали да ги пленят. А те ги помолили да ги пуснат да минат, тъй като били пратеници на крал Артур и отивали при кралете Бан и Борс.

— Щом е тъй — рекли осемте рицари, — ще умрете или ще ви пленим, защото ние сме рицаря на крал Клаудас.

И тозчас двама от тях насочили копията си и Улфиус и Брастиас насочили своите и яростно се втурнали насреща им. И копията на Клаудасовите рицари се строшили, а техните останали здрави. И те повалили двамата рицари на земята и като ги оставили да лежат там, продължили пътя си. Тогава другите шестима рицари препуснали напред да ги пресрещнат пак, а Улфиус и Брастиас повалили още двамина и продължили нататък. И при четвъртата, теснина се срещнали с последните двама и тях повалили. И тъй, ни един от осемте рицари не останал без тежки рани.

И когато стигнали в Бенуик, случило се, че и двамата крале, Бан и Борс, били там. И като научили тези крале, че са дошли пратеници, заръчали на двама славни рицари да ги посрещнат, единият на име Лионс, палернски владетел, а другият — сър Фарианс, уважаван рицар. Те запитали пратениците откъде идват и онези им отговорили, че са дошли от името на крал Артур, крал на Англия. И те ги прегърнали и много им се зарадвали. И когато двамата крале разбрали, че са пристигнали пратеници на Артур, приели ги, без да се бавят, и разговаряли с тях най-сърдечно, като рекли, че им се радват повече, отколкото на всички крале по света. И тогаз пратениците целунали писмата и им ги предали и когато Бан и Борс разбрали какво пише в тях, зарадвали им се още повече. И след като бързо прочели писмата, отговорили им, че ще изпълнят желанието на крал Артур, а Улфиус и Брастиас могат да останат при тях колкото си щат и ще бъдат най-добре дошли в пределите на техните владения. Тогаз Улфиус и Брастиас разказали на кралете за приключенията си по пътя с осемте рицари.

— Аха — рекли Бан и Борс, — тези рицари са наши добри приятели. Ако бяхме научили за тях по-рано, нямаше така лесно да се отърват.

И тъй, Улфиус и Брастиас били отлично приети и получили скъпи дарове, колкото можели да носят, и устен и писмен отговор, че двамата крале ще дойдат колкото могат по-скоро при Артур.

И тъй, двамата рицари поели обратно, прекосили морето и се върнали при господаря си и му казали как са сполучили, на което крал Артур много се зарадвал.

— Кога предполагате, че ще бъдат тук двамата крале?

— Сър — отвърнали те, — преди празника Всех святих.

Тогава кралят наредил за този ден да се уреди голямо празненство и да се устрои голям турнир. И преди Всех святих дошли отвъд морето двамата крале с триста рицари, и всички до един били добре подготвени и за мир, и за война. И крал Артур ги посрещнал на десет мили от Лондон и радостта им била безкрайна.

И на богатото угощение на Всех святих тримата крале седели в залата и ги обслужвали сенешалът сър Кей, виночерпецът сър Лукан, син на херцог Корнеус, и сър Грифлет, син на Кардол, понеже те тримата били най-издигнатите сред всички, които обслужвали кралете. Сетне, след като се умили и станали от трапезата, всички рицари, които щели да участват в турнира, се приготвили. И когато яхнали конете си, броят им бил седемстотин. Тогава Артур, Бан и Борс, заедно с Кентърбърийския архиепископ и сър Ектор, бащата на Кей, седнали под един балдахин от златоткан плат, а до тях се настанили много благородни дами, за да наблюдават турнира и да отсъдят кой рицар е най-добър.

Глава 11

За големия турнир, уреден от крал Артур и двамата крале Бан и Борс, и как проводили пратеници отвъд морето

Сетне крал Артур и двамата крале разделили своите рицари на две групи и тристате рицари от Галия и Бенуик се събрали на едната страна. Тогаз много храбри рицари вдигнали щитове и насочили напред копията си. Първи в двубой се впуснали Грифлет и един френски рицар, някой си Ладинас, и двамата се сблъскали тъй яростно, че всички се смаяли. И така се сражавали те, че щитовете им се разхвърчали на парчета, а конете и воините паднали наземи. И тъй дълго останали проснати по гръб френският и английският рицари, че всички ги сметнали за мъртви. Когато виночерпецът Лукан видял, че Грифлет е паднал, качил го отново на кон и двамата извършили чудни подвизи срещу мнозина млади рицари. Тогава и сър Кей излязъл от засада с петима рицари и шестимата повалили шестима други. И славни подвизи извършил на този ден сър Кей и никой не се проявил така добре като него. После дошли Ладинас и Грасиан, двама френски рицари, и се сражавали тъй храбро, че всички ги похвалили. След това излязъл смелият рицар сър Плацидас и се срещнал със сър Кей и го повалил заедно с коня му, от което сър Грифлет люто се разгневил и се хвърлил тъй яростно срещу сър Плацидас, че повалил на земята и него, и коня му. Ала щом петимата рицари разбрали, че сър Кей е паднал, побеснели от гняв и всеки от тях повалил по един рицар.

Когато крал Артур и двамата крале видели, че и от двете страни страстите се разгарят, яхнали коне и обявили, че всички рицари трябва да се разотидат по домовете си. Сетне се прибрали, свалили доспехите си и отишли на молитва, а след туй седнали да вечерят. Като се нахранили, тримата крале се оттеглили в една градина и там дали наградата на сър Кей, сър Лукан и сър Грифлет. После се събрали на съвет и с тях били и Гуенбаус, брат на сър Бан и сър Борс, учен и мъдър мъж, а също и Улфиус, Брастиас и Мерлин. И като свършил съветът, всички си легнали.

А на другия ден отишли на литургия, после на обед и след това пак се събрали на съвет и дълго спорили как е най-добре да постъпят. Накрая решили да изпратят Мерлин с някакъв знак — а именно пръстена на крал Бан — при неговите хора и при хората на крал Борс, а Грациан и Плацидас да се върнат и да пазят крепостите и земите им според нарежданията на крал Бан от Бенуик и крал Борс от Галия. И тъй, те прекосили морето и се върнали в Бенуик. И когато хората там видели пръстена на крал Бан, а също и Грациан и Плацидас, останали доволни и запитали как са кралете, и силно се възрадвали, че са добре и живеят в съгласие. И както били заръчали техните господари и владетели, воините начаса се приготвили за път и се събрали петнайсет хиляди конници и пехотинци, всички добре снабдени с припаси по съвет на Мерлин. Ала Грациан и Плацидас трябвало да останат, и да набавят храна и оръжие за крепостите, за в случай, че ги нападне крал Клаудас.

Сетне Мерлин се отправил назад, добре снабден с храна за пътуване по море и по суша. И като стигнал морския бряг, върнал обратно пехотинците и взел със себе си само десет хиляди конници, от които повечето били въоръжени, качил ги всичките на кораби и тъй преминал по море до Англия и слязъл в Доувър.

Тогава, понеже бил мъдър, Мерлин повел войнството на север по най-тайни пътища, додето стигнал до гората Бедегрейн и там ги скрил в една долина.

После Мерлин отишъл при Артур и двамата крале и им казал какво е свършил. И те много се зачудили как може жив човек тъй бързо да иде и да се върне. Накрая Мерлин им рекъл, че в гората Бедегрейн има десет хиляди добре въоръжени воини. И тогава нямало какво повече да се говори, ами цялото войнство на Артур яхнало конете, както им бил наредил той още отпреди. И така пътували денем и нощем с двайсет хиляди воини, а Мерлин заръчал никой да не се движи било на кон, било пеша отсам реката Трент, без да носи знак от крал Артур, и благодарение на това враговете на краля не смеели да изпращат там съгледвачи, както правели по-рано.

Глава 12

Как единайсет крале събрали огромно войнство против крал Артур

И тъй, не след дълго тримата крале пристигнали в крепостта Бедегрейн и там намерили отлична и добре въоръжена дружина, което много ги зарадвало. И не им липсвали никакви припаси.

А ето каква била причината да се събере северното войнство — шестимата крале били разгневени поради презрението и позора, които понесли в Карлеон. И тези шестима крале привлекли на своя страна още петима крале. И започнали да събират хората си и се врекли да споделят слава и неволи, докато не сразят Артура. И всички положили клетва. Първи се заклел херцог Камбенет, че ще доведе пет хиляди воини, които вече били готови на конете си. После се заклел крал Брандегорис от Странгор, че ще доведе пет хиляди конници. После се заклел крал Кларенс от Нортъмбърланд, че ще доведе три хиляди воини. После се заклел Краля със стоте рицари, който бил крайно смел млад мъж, че ще доведе четири хиляди конници. После се заклел крал Лот, славен рицар, баща на сър Гауейн, че ще доведе пет хиляди конници. Заклел се още и крал Уриенс, баща на сър Юуейн от Гор, че ще доведе шест хиляди конници. Заклел се също крал Идрис от Корнуол да доведе пет хиляди конници. Заклел се също крал Агуизанс от Ирландия да доведе пет хиляди конници. Заклел се и крал Нантрес да доведе пет хиляди конници. Заклел се и крал Карадос да доведе пет хиляди конници. Така цялото им войнство достигнало петдесет хиляди отлични конници и десет хиляди пехотинци, все яки мъже. Скоро те се събрали, яхнали конете си и поели напред, ала първо изпратили съгледвачи, понеже единайсетте крале искали да обсадят крепостта Бедегрейн. И щом сторили това, потеглили срещу Артур и оставили само малък брой воини да поддържат обсадата на крепостта, тъй като тя била вярна на Артур и хората в нея не се предали.

Глава 13

За съня, който споходил Краля със стоте рицари

И тъй, по съвета на Мерлин изпратили напред съгледвачи да проучат местността и те пресрещнали съгледвачите от север и ги принудили да кажат по кой път ще мине войнството им, а после съобщили това на Артур. И като се вслушали в съвета на крал Бан и крал Борс, опожарили и опустошили всички места, през които щял да мине врагът.

Две нощи преди битката Краля със стоте рицари сънувал чуден сън — че уж повял буен вятър и сринал крепостите и градовете им, а сетне придошла вода и ги отнесла. Всички, които чули за съня, рекли, че туй е поличба за голяма битка.

После, като узнали по кой път ще минат единайсетте крале и къде ще нощуват, по съвета на Мерлин ги нападнали посред нощ в шатрите им. Ала стражите около лагера се развикали:

— На оръжие, лордове, защото враговете ви са близо!

Глава 14

Как единайсетте крале и войнството им се сражавали срещу Артур и неговото войнство и за извършените големи бойни подвизи

Тогаз крал Артур и крал Бан, и крал Борс се нахвърлили отгоре им с такава ярост, че шатрите рухнали над главите на враговете им. Ала единайсетте крале с мъжествена смелост приели боя и през тази нощ паднали убити десет хиляди храбри борци. И предстояли им още много трудности, ала те все пак имали петдесет хиляди отлични воини. Накрая започнало да се разсъмва.

— Чуйте сега съвета ми — рекъл Мерлин на тримата крале. — Нека крал Бан и крал Борс със своите десет хиляди воини да залегнат в гората наблизо скришом, без да ги усетят, още преди да се е зазорило, и да не мърдат оттам, додето вие и вашите рицари водите тук дълга битка е враговете. А като стане светло, пренесете сражението точно на пътя им, та да могат да видят цялата ви войска. Щом видят, че имате само около двайсет хиляди воини, ще съберат смелост и с радост ще ви пуснат да минете по този път.

И тогава тримата крале и всички васали рекли, че думите на Мерлин са мъдри, и направили както той ги научил.

И тъй, когато на сутринта войските се изправили една срещу друга, бойците от север много се окуражили. Тогаз Улфиус и Брастиас повели напред три хиляди воини и смело ги нападнали на пътя, и секли врага наляво и надясно с чудна сила. Щом единайсетте крале видели, че толкова малка дружина върши такива подвизи, засрамили се и яростно се хвърлили срещу тях. И скоро конят на сър Улфиус рухнал убит под краката му, ала той и без кон продължил да се бие с чудна храброст. Но херцог Юстас Камбенетски и крал Кларенс от Нортъмбърланд неспирно връхлитали отгоре му. И когато Брастиас видял какво става с другаря му, ударил херцога с копие тъй силно, че конят и ездачът грохнали на земята. Туй видял крал Кларенс, втурнал се срещу Брастиас и двамата се сблъскали с такава сила, че и коне, и ездачи паднали наземи и дълго лежали зашеметени, а краката на конете били счупени над коленете.

Тогаз в боя се намесил сенешалът сър Кей с шестима другари и се сражавал отлично. Сетне дошли единайсетте крале и скоро Грифлет бил повален заедно с коня, а после бил повален и виночерпецът Лукан заедно с коня си от крал Брандегорис, крал Идрис и крал Агуизанс. И още по-ожесточена станала битката.

Когато сър Кей видял, че Грифлет няма кон, втурнал се към крал Нантрес и го повалил, а после завел коня му при Грифлет и помогнал на другаря си да го възседне. Със същото копие сър Кей повалил крал Лот и тежко го ранил. Като видял това Краля със стоте рицари, втурнал се срещу сър Кей, повалил го, взел му коня и го дал на крал Лот, а той му рекъл: „Сполай ти!“ Когато сър Грифлет видял сър Кей и виночерпеца Лукан без коне, грабнал остро копие, дълго и яко, хвърлил се върху Пинел, храбър воин, повалил го заедно с коня, а после взел коня му и го дал на сър Кей.

Когато крал Лот видял крал Нантрес без кон, нападнал Мелот де ла Рош и го повалил заедно с коня, а после дал коня му на крал Нантрес и му помогнал да го възседне. Също и Краля със стоте рицари видял крал Идрис без кон, втурнал се срещу Гуинас де Блоа и го повалил заедно с коня му, а после дал коня му на крал Идрис и му помогнал да го възседне. А крал Лот повалил Кларенс от Дивата гора и дал коня му на херцог Юстас. И тъй, когато всички единайсет крале били отново на коне, се събрали и рекли, че ще си отмъстят за загубите, нанесени им през този ден.

В туй време с гневен лик в боя се хвърлил сър Ектор и видял Улфиус повален на земята в смъртна опасност, стъпкан под краката на конете. Тогава крал Артур като лъв се хвърлил срещу крал Краделмент от Северен Уелс и го ударил от лявата страна така, че конят и ездачът паднали. После хванал коня за юздата, завел го при Улфиус и рекъл:

— Вземи този кон, стари ми приятелю, защото много ти е нужен кон.

— Сполай ви! — рекъл Улфиус.

Сетне крал Артур извършил такива бойни подвизи, че всички се удивили. Когато Краля със стоте рицари видял крал Краделмент без кон, втурнал се срещу сър Ектор, бащата на сър Кей, който имал хубав кон, повалил го, дал коня му на краля и му помогнал да го възседне. Ала щом крал Артур видял Краделмент да язди коня на сър Ектор, разгневил се и ударил с меча си краля по шлема с такава сила, че една четвърт от шлема и щита му се отцепили, мечът се врязал в шията на коня и кралят рухнал наземи заедно с коня си. После сър Кей се сражавал със сър Морганор, сенешал на Краля със стоте рицари, повалил го и дал коня му на баща си, сър Ектор. Тогава сър Ектор връхлетял върху един рицар на име Ларданс, повалил го и завел коня му на сър Брастиас, който бил останал без кон и се намирал в голяма опасност. След това Брастиас видял виночерпеца Лукан да лежи като мъртъв под краката на конете, а сър Грифлет с все сили се мъчел да го избави, защото четиринайсет рицари едновременно нападали сър Лукан. И тогава Брастиас ударил едного по шлема с такава сила, че мечът потънал чак до зъбите му, втурнал се после към друг и го ударил така, че едната му ръка отхвръкнала на земята, сетне се хвърлил срещу трети и го ударил така, че ръката от рамото му отхвръкнала на земята. И когато Грифлет видял, че има кой да му помага, ударил един рицар по челото с такава сила, че главата и шлемът му се търколили в прахта. Тогава Грифлет взел коня на този рицар, завел го на сър Лукан и го помолил да яхне този кон и да отмъсти за получените рани. А преди това Брастиас бил посякъл един рицар и дал коня му на Грифлет.

Глава 15

Още за същата битка

После Лукан видял крал Агуизанс, който току-що бил посякъл Морис де ла Рош, и се хвърлил срещу него с късо яко копие, и му нанесъл такъв удар, че той паднал заедно с коня си на земята. Видял Лукан без коне и Белиас от Фландрия, и сър Гуинас, и двамата смели рицари, и така се разбеснял, че убил двама млади рицари и дал на другарите си техните коне. И още по-ожесточена станала битката, ала Артур бил доволен, че всички негови рицари са пак на кон и се сражават тъй яростно, че глъчката отеквала над гори и води. Тогава крал Бан и крал Борс също се приготвили за бой, надянали брони и взели щитове, и рицарите им били толкова храбри, че мнозина от тях тръпнели и се тресели от настървение.

През всичкото това време Лукан и Гуинас, заедно с Бриан и Белиас от Фландрия се сражавали ожесточено срещу шестима крале — крал Лот, крал Нантрес, крал Брандегорис, крал Идрис, крал Уриенс и крал Агуизанс — и с помощта на сър Кей и сър Грифлет ги притискали тъй здраво, че те едва успявали да се отбраняват. Ала когато крал Артур видял, че битката още дълго не ще достигне своя край, разярил се като лъв, взел да пришпорва коня си ту на една, ту на друга страна и не се укротил, додето не убил двайсет рицари. Сетне наранил крал Лот в рамото и го принудил да напусне полесражението. А сър Кей и сър Грифлет извършили големи бойни подвизи заедно с крал Артур.

После Улфиус, Брастиас и сър Ектор влезли в схватка с херцог Юстас, крал Краделмент и крал Кларенс от Нортъмбърланд, и с крал Карадос и Краля със стоте рицари. И така се били тези рицари срещу кралете, че ги принудили да напуснат полесражението. Тогава крал Лот дълбоко се натъжил заради раните си и заради своите другари и рекъл на десетте крале:

— Ако не сторите туй, което ще ви науча, всички ще бъдем избити и сразени. Нека дойдат с мен Краля със стоте рицари, крал Агуизанс, крал Идрис и херцог Камбенет и ние петимата с петнайсет хиляди воини ще се отстраним оттук, додето вие, останалите шестима крале, се сражавате с вашите дванайсет хиляди воини. А като видим, че достатъчно дълго сте водили бой с врага, ние яростно ще се втурнем в сражение, защото иначе не ще можем да победим, а само така!

И тъй, по съвета на крал Лот те се оттеглили настрана, а шестимата крале изправили силна войска срещу Артур и дълго се сражавали с него.

В същото време крал Бан и крал Борс излезли от засадата и авангарда им водели Лионс и Фарианс. И връхлетели тези двама рицари срещу крал Идрис и неговата дружина, и започнала голяма схватка — трошили се копия, блъскали се мечове и много воини и коне били убити и тежко поражение заплашвало крал Идрис. Видял това крал Агуизанс и притиснал Лионс и Фарианс в смъртна схватка, защото и херцог Камбенет ги нападнал с голяма войска, така че животът на тези двама рицари бил застрашен и малко останало да отстъпят, ала все успявали като по чудо да спасят себе си и дружината си. Когато крал Борс видял каква опасност грози тези рицари, дълбоко се наскърбил и се спуснал към тях с такава бързина, че войските му се разлели из полето като черен порой.

Когато крал Лот съзрял крал Борс, познал го начаса и викнал:

— Иисусе Христе, избави ни от смърт и страшни рани, защото виждам, че сме пред смъртна опасност! Ей там стои един крал, мъж най-достоен сред достойните, и най-храбрите рицари на света са сбрани в неговото войнство.

— Кой е той? — запитал Краля със стоте рицари.

— Крал Борс от Галия — отвърнал крал Лот. — Чудя се как е стигнал тук, без да узнаем.

— Станало е по съвет на Мерлин — рекъл рицарят.

— Колкото за това — рекъл крал Карадос, — аз ще вляза в двубой с крал Борс, а вие ще ме избавите, ако стане нужда.

— Върви — казали всички, — а ние ще направим каквото можем.

С тези думи крал Карадос и войнството му подкарали конете си с равен ход, додето приближили на хвърлей стрела до крал Борс и тогава двете дружини препуснали с все сила една срещу друга. А знаменосец на крал Борс бил кръщелникът му Блеоберис, силен и безстрашен рицар.

— Сега ще видим как се бият тези северни воини — рекъл крал Борс.

И връхлетял той срещу един рицар и тъй го пронизал с копието си, че онзи паднал мъртъв. После изтеглил меча си и извършил такива чудни подвизи, че всички се слисали. А рицарите му не оставали по-назад и се били добре, и скоро крал Карадос бил повален на земята. Тогава дошъл Краля със стоте рицари и спасил крал Карадос със силата на оръжието си, тъй като бил отличен рицар и крал, макар и твърде млад.

Глава 16

Излязъл тогава на полесражението крал Бан, досущ като разярен лъв, а щитът му бил на зелени и златни ивици.

— Ах, ах! — рекъл крал Лот. — Сега вече ще претърпим поражение, защото виждам ей там най-храбрия рицар на тази земя и най-славния мъж. Не познава светът други двама братя като крал Бан и крал Борс. Затуй трябва да отстъпим или да мрем. И ако не се оттеглим смело и мъдро, само смърт ни чака.

Щом излязъл крал Бан на бой, връхлетял тъй яростно, че ударите му отеквали над гори и води. И заплакал крал Лот от скръб и жал, като гледал как толкова много добри рицари срещат смъртта си. И благодарение на голямата мощ на крал Бан двете оттеглящи се северни войнства били принудени да се скупчат заедно от ужас. Ала тримата крале и воините им не преставали да ги громят и тъжно било да се гледа такова огромно множество, обърнато в бягство.

Тогава крал Лот, Краля със стоте рицари и крал Морганор с невиждана храброст повели хората си и като извършили смели подвизи, цял ден удържали това тежко сражение. Когато Краля със стоте рицари видял какви поражения нанася крал Бан, препуснал към него с коня си и като вдигнал високо меча си, така силно го ударил по шлема, че го зашеметил. Тогава крал Бан се разярил и бясно се втурнал подире му. Съзрял го онзи, вдигнал щита и пришпорил коня си напред, но ударът на крал Бан го настигнал и отцепил парче от щита му, а мечът се хлъзнал по ризницата на гърба му и разсякъл на две места стоманената сбруя на коня, след което се забил в земята. Ала Краля със стоте рицари в миг се изправил на крака и с меча си пронизал коня на крал Бан. Тогаз крал Бан скочил леко от мъртвия си кон и се нахвърлил върху противника си тъй яростно, че го ударил по шлема и той паднал наземи. В гнева си повалил също и крал Морганор, и много храбри рицари и други мъже били поразени.

Втурнал се тогава в най-жестоката сеч крал Артур и намерил крал Бан сред мъртви воини и мъртви коне да се бие пеши като побеснял лъв, така че никой не можел да се доближи в обсега на меча му, без да получи тежък удар. Тази гледка дълбоко натъжила крал Артур. И самият Артур бил така окървавен, че никой не можел да го познае по щита му, а и мечът му бил целият в кръв и мозък. И като се оглеждал наоколо, крал Артур видял един рицар на чудесен кон и тозчас се втурнал към него, ударил го по шлема с такава сила, че мечът се забил чак в зъбите му и рицарят паднал мъртъв на земята. А Артур хванал коня за юздата, завел го при крал Бан и рекъл:

— Скъпи братко, вземете този кон, защото имате голяма нужда от него. И знайте, че дълбоко скърбя за тежките ви рани.

— Те скоро ще бъдат отмъстени — отвърнал Бан, — защото вярвам, че Бог е отредил някои от враговете ми да се каят за стореното.

— Вярвам, че ще бъде тъй — рекъл Артур, — защото виждам делата ви, макар че не можах да дойда при вас навреме.

Ала когато крал Бан яхнал коня, започнала нова люта и тежка битка и голяма сеч. И с голямата си мощ крал Артур, крал Бан и крал Борс принудили вражеските рицари да отстъпят малко. Но единайсетте крале и войнството им и този път не побягнали, само се оттеглили в малка гора отвъд една рекичка и си починали там през нощта, защото на полесражението нямало отдих за тях. И на това място единайсетте крале и рицарите им се събрали всички заедно като хора изплашени и в голяма неволя. Ала никой не можел да си пробие път в редиците им, защото те се бранили така здраво и отпред, и отзад, че крал Артур се чудел на храбростта им и люто се гневил.

— Ах, сър — рекли му тогава крал Бан и крал Борс, — не им се гневете, защото те се държат както подобава на смели воини.

— Бога ми — рекъл крал Бан, — те са най-добрите бойци и най-храбрите рицари, които съм виждал и за които съм чувал, и тези единайсет крале са най-достойни мъже и ако бяха на ваша страна, никой крал на земята нямаше да има единайсет толкова достойни рицари.

— Не ми се правят — отвърнал Артур, — защото искат да ме погубят.

— Добре знаем, че е така — отвърнали крал Бан и крал Борс. — Те са ваши смъртни врагове и са доказали това и по-рано, а днес го потвърдиха с делата си. Жалко, че са така упорити.

Тогава единайсетте крале се събрали всички заедно и крал Лот им казал:

— Лордове, трябва да действате другояче, ако не искате пак да претърпим поражение. Виждате колко много хора паднаха и колко храбри мъже загубихме, защото все пазим пехотинците и често за да спасим един пехотинец, губим десет конници. Затуй ето моя съвет — да отделим пехотата, защото наближава нощ и благородният Артур няма да си губи времето с нея, та тя може да се спаси в близката гора. И когато ние, конниците, се съберем, нека всеки крал нареди никой да не напуска полесражението под страх от смъртно наказание. И който види, че някой се кани да бяга, веднага да го убие, защото по-добре е да убием един страхливец, отколкото заради един страхливец да загинем всички. Какво ще кажете? — запитал крал Лот. — Отговорете ми, велики крале!

— Право казвате — рекъл крал Нантрес.

Тъй рекли и Краля със стоте рицари, и крал Карадос, и крал Уриенс; също и крал Идрис, и крал Брандегорис; също и крал Краделмент, и херцог Камбенет. Същото рекли и крал Кларенс, и крал Агуизанс И сетне всички се заклели, че ще бъдат верни един на друг до смърт. А който бягал и не се сражавал като тях, щял да бъде убит. После стегнали сбруите, оправили щитовете, взели нови копия и като ги затъкнали на бедрата си, застанали неподвижни като дървета в гора.

Глава 17

Още за същата битка и как Мерлин й сложил край

Когато сър Артур, крал Бан и крал Борс ги видели с всичките им рицари, възхвалили ги за благородната им смелост и рекли, че туй са най-издръжливите бойци, които някога били стъпвали по земята. Тогава четирийсет благородни рицари се приготвили за бой и казали на тримата крале, че ще сразят врага. Ето имената им — Лионс, Фарианс, Улфиус, Брастиас, Ектор, Кей, виночерпецът Лукан, Грифлет Син Божи, Морис де ла Рош, Гуинас де Блоа, Бриан от Дивата гора, Белиас, Морианс от Девичата крепост, Фланедриус от Крепостта на дамите, Анецианс, благороден рицар, кръщелник на крал Борс, Ладинас де ла Рус, Емераус, Каулас, кастеланът Грациан, Блоа де ла Кас и сър Колгреванс от Гор. И всички тези рицари поели напред с подпрени на бедрата копия и здраво пришпорвали конете си, за да препускат с все сила. Тогаз единайсетте крале с част от рицарите си от бързо по-бързо се втурнали насреща им с копия и в битката и двете войнства извършили чудни дела. В най-ожесточения бой влезли Артур, Бан и Борс и секли наляво и надясно, додето конете им потънали до глезените в кръв. Но единайсетте крале и рицарите им все така посрещали Артур гърди в гърди. И много се чудели на това след такава голяма сеч Бан и Борс, ала най-сетне успели да ги отблъснат отвъд една рекичка.

Дошъл тогава Мерлин, яхнал голям черен кон, и рекъл на Артур:

— Няма ли да спреш? Не ти ли стига? От някогашните шейсет хиляди сега са останали живи само петнайсет хиляди и време е да речеш „доста“. Защото Бог е разгневен, че не спираш, а още не е дошло времето да бъдат победени онези единайсет крале. И ако не сложиш край на битката, съдбата ще ти измени и враговете ти ще се умножат. Затуй оттегли се в стана си и веднага си почини. И награди рицарите си със злато и сребро, което те напълно заслужиха. Няма достатъчно драгоценни дарове за тях, защото малцината твои воини днес извършиха нечувани дела на храброст срещу най-добрите рицари на света.

— Истина е — рекли крал Бан и крал Борс.

— И така — продължил Мерлин, — оттегли се, където желаеш, защото смея да ти обещая, че в продължение на три години те не ще дръзнат да те безпокоят. А дотогава ще чуеш и други вести.

И рекъл Мерлин още на Артур:

— Тези единайсет крале имат нови грижи, за които още не подозират. Повече от четирийсет хиляди сарацини са нахлули в земите им и всичко палят и убиват. Обсадили са и крепостта Уондесборо и вършат там големи злини. Затуй не бой се от враговете си през тези три години. Също така, сър, наредете да съберат всичката плячка от това сражение и като я получите, дайте я щедро на тези двама крале Бан и Борс, за да възнаградят с нея рицарите си, и това ще накара достойните мъже от далечни страни по-драговолно да ви служат, когато сте в нужда. А вие можете, когато поискате, да възнаградите своите рицари от собствените си богатства.

— Добре ме съветваш — отвърнал Артур. — Както си намислил, така ще бъде.

Когато Бан и Борс получили плячката, те я раздали тъй щедро на рицарите си, както щедро била дадена на тях. Тогава Мерлин се сбогувал с Артур и двамата крале, за да навести своя наставник Блез[1], който живеел в Нортъмбърланд. И тъй, тръгнал той и отишъл при наставника си, който много му се зарадвал.

И Мерлин му разказал каква победа пожънали в битката Артур и двамата крале и как свършила тя, и му изредил имената на всички крале и славни рицари, участвали в нея. И тогава Блез написал историята на тази битка дума по дума, всичко както му го разказал Мерлин — как започнала и кой я започнал, също и как свършила и кой победил. И накарал Мерлин своя наставник Блез да опише всяка битка. А също го накарал да опише и всички сражения на славните рицари от Артуровия двор.

Сетне Мерлин напуснал наставника си и отишъл при крал Артур, който бил в крепостта Бедегрейн, една от крепостите в гората Шъруд[2]. И така се предрешил Мерлин, че крал Артур не го познал, тъй като бил цял увит в черни овчи кожи, с големи ботуши, с лък и стрели и наметало от груб плат и носел в ръка диви гъски. Туй било на сутринта след Сретение Господне. И крал Артур не го познал.

— Сър — рекъл Мерлин на краля, — ще ми дадете ли дар?

— Защо пък ще ти давам дар, селяко? — запитал крал Артур.

— Сър — рекъл Мерлин, — по-добре е да ми дадете в дар туй, дето не ви е в ръката, отколкото да загубите големи богатства, защото там, дето стана голямата битка, има заровено в земята богато съкровище.

— Кой ти каза това, селяко? — запитал Артур.

— Мерлин ми каза — рекъл той.

Тогава Улфиус и Брастиас го познали и се засмели.

— Сър — рекли тези двама рицари, — тоз, дето говори с вас, е Мерлин.

И тогава крал Артур много се смутил и се чудел на Мерлин, също и крал Бан и крал Борс. И шегата му развеселила всички.

Дошла по същото време и една девица, графска дъщеря — името на графа било Санам, а нейното Лионор, и тя била чудно красива девица. Пристигнала тя да отдаде почит на краля, както сторили други лордове след голямото сражение. А крал Артур силно я залюбил, също и тя него. И след като наситил желанието си с нея, тя заченала дете — името му било Бор, и след време станал храбър воин и рицар на Кръглата маса.

Тогава дошла вест, че крал Риенс от Северен Уелс е захванал тежка война срещу крал Лодегранс от Камелерд, и това разгневило крал Артур, понеже обичал Лодегранс и мразел крал Риенс, който винаги се опълчвал против него. И тъй, по нареждане на тримата крале, изпратили обратно в Бенуик много воини, защото се бояли от крал Клаудас. И Фарианс, Антемис, Грациан и Лионс Палернски предвождали тези, които се върнали да бранят земите на краля.

[1] Блез — известен разказвач и летописец от Северен Уелс, чието име се споменава нееднократно във френските романи за Артур. ↑

[2] Шъруд — голяма гора в Нотингамшир, където се е подвизавал легендарният Робин Худ. ↑

Глава 18

Как крал Артур, крал Бан и крал Борс избавили крал Лодегранс и за други случки

И тогава крал Артур, крал Бан и крал Борс тръгнали с двайсетхилядна войска и след шест дни стигнали в Камелерд и там избавили крал Лодегранс и убили много хора на крал Риенс, на брой около десет хиляди, и обърнали войските му в бягство.

След това тримата крале били посрещнати с голяма радост от крал Лодегранс и благодарил им той за голямата добрина и за това, че отмъстили за него на враговете му. И там Артур за първи път зърнал Гуиневир, дъщерята на крал Лодегранс, и я обикнал навеки. По-късно те се оженили, както се разказва в книгата. Ала, накратко, скоро тримата се сбогували, за да се върнат в собствените си земи, защото крал Клаудас жестоко опустошавал владенията им.

— Ще дойда с вас — рекъл крал Артур.

— Не — отвърнали кралете, — този път няма да дойдете, тъй като имате още много грижи тук. Затова ние ще си отидем и с големите богатства, които ни дарихте, ще платим на храбри рицари и ще се защитим от злостта на крал Клаудас. И ако, по волята божия, имаме нужда от вас, ще пратим да ви искаме помощ. А ако вие имате нужда, повикайте ни и ние няма да се забавим, кълнем ви се.

— Няма да стане нужда да воювате повече тук — рекъл Мерлин. — Ала знам, че крал Артур няма дълго да бъде далеч от вас, тъй като след една-две години ще изпаднете в голяма беда. И тогава той ще срази враговете ви, както вие сразихте неговите. Защото тези единайсет рицари ще бъдат погубени в един ден благодарение на голямата сила и воинска храброст на двама смели рицари (както ще разкажем по-късно) и имената им са Балин Свирепи и брат му Балан, двама от най-прекрасните рицари, които светът познава.

Сега да се върнем при единайсетте крале, които отишли в един град на име Сорхот в земите на крал Уриенс и там си починали, доколкото могли, и накарали лекари да прегледат раните им, и горко скърбели за смъртта на своите хора.

Явил се тогава при тях пратеник и им разказал, че в техните земи са нахлули орди сарацини, хора, незнаещи що е закон, цели четирийсет хиляди.

— Те палят и убиват безжалостно всекиго, що срещнат. И са обсадили крепостта Уондесборо.

— Горко ни! — рекли единайсетте крале. — Беда след беда! Ако не бяхме воювали срещу крал Артур, както направихме, той скоро щеше да отмъсти за нас. За Лодегранс и дума не може да става, защото той обича Артур повече, отколкото нас, а що се отнася до крал Риенс, той пък си има достатъчно грижи с крал Лодегранс, който е обсадил крепостта му.

И тъй, решили те да бранят всички заедно границите на Корнуол, на Уелс и на Севера. Най-напред изпратили крал Идрис в град Нант в Бретан да пази морето и сушата е четири хиляди воини. А в град Уиндесан пратили крал Нантрес Гарлотски с четири хиляда воини да пази морето и сушата. Събрали също повече от осем хиляди воини да пазят крепостите по границите на Корнуол. Пратили и други рицари по всички граници на Уелс и на Шотландия с много смели воини и така защищавали земите си цели три години, като се съюзявали с могъщи крале, херцози и лордове. Към тях се присъединили и крал Риенс от Северен Уелс, който бил храбър воин, и Неро, също голям храбрец. И през цялото време подготвяли добри воини и събирали храна и всякакви бойни; припаси, за да си отмъстят за битката при Бедегрейн, както се разказва в следващата книга с приключения.

Глава 19

Как крал Артур отишъл в Карлеон, какво сънувал и как видял Лаещия звяр[1]

И тъй, след като крал Бан и крал Борс си заминали, крал Артур отишъл в Карлеон. И навестила го там съпругата на крал Лот от Оркни, уж с някакво известие, ала всъщност била изпратена да научи какво става в Артуровия двор. Дошла тя богато облечена и с нея пристигнали четиримата й синове Гауейн[2], Гахерис, Агравейн и Гарет и много други рицари и дами. И понеже била чудно красива дама, кралят силно я обикнал и я пожелал. Тогава тя го допуснала до себе си и така заченала от него Мордред, а била сестра на Артур от първия брак на майка му Игрейн. Останала тази дама в Карлеон един месец, а после си отишла.

Тогава кралят сънувал чуден сън, който го изпълнил с ужас. Ала по това време крал Артур не знаел, че съпругата на крал Лот е негова сестра. И ето какъв бил сънят на Артур:

Присънило му се, че в неговите земи нахлуват грифони и змейове, че изгарят и убиват всичките му хора, и присънило му се, че се бори с тях и те му нанасят тежки рани. Ала най-подир успял да ги убие.

Когато кралят се събудил, бил дълбоко угнетен поради този сън и за да го отпъди от мислите си, приготвил се да излезе на лов с много рицари. И щом навлезли в гората, кралят зърнал пред себе си едър елен.

— Ето тоз елен ще подгоня — рекъл крал Артур, пришпорил коня си и дълго препускал, и на няколко пъти малко оставало да повали елена с голяма ловкост. И тъй дълго гонил той елена, че конят му се изтощил и рухнал мъртъв. Тогава един слуга отишъл да доведе на краля друг кон. И като видял кралят, че еленът се е изплъзнал, а конят му е мъртъв, седнал до един извор и дълбоко се замислил.

И както седял, сторило му се, че чува лай на хрътки, и то не една и две, а цели трийсет. И видял тогава да се приближава към него най-чудатият звяр, що някога бил виждал. Дошъл звярът да пие вода от извора и от търбуха му се чувал шум като лай на два пъти по трийсет хрътки, надушили дивеч. Ала додето пиел, шумът не се чувал. След това звярът се отдалечил и отново отекнал наоколо същият шум. И дълбоко се замислил кралят и скоро заспал.

Не след дълго при крал Артур дошъл пешком един рицар и рекъл:

— Рицарю замислен и сънлив, кажи ми видя ли да минава насам един чудат звяр?

— Видях го — отвърнал Артур, — трябва да е на около две мили оттук. За какво ви е този звяр?

— Сър, отдавна следя този звяр и конят ми издъхна от умора. Дано Бог ми помогне да си намеря друг кон, та да продължа преследването.

В туй време дошъл един слуга с коня на краля и когато рицарят видял коня, помолил краля да му го даде, като рекъл:

— От дванайсет месеца преследвам този звяр и или ще го заловя, или ще пролея кръвта, която тече в жилите ми.

Пелинор, тогавашен крал, преследвал Лаещия звяр, а след неговата смърт го преследвал сър Паломид.

[1] Лаещия звяр — подробно описание на това митическо животно се дава и в Книга девета, глава 12. ↑

[2] Гауейн — един от най-често срещаните герои на стария британски фолклор. Самото име Гауейн (бретонски Walwain) свидетелства за генетична връзка с фолклорния образ на героя Гури Златокоси или Дългокоси (Gwry Galgavin — Galvain — Gawain). Първоначално Гауейн се явява с всички положителни черти на епически герой, ала в по-късните книги за Артур, както у Малори, започва развенчаването му и на него се приписват и отрицателни черти като самохвалство, отмъстителност и дори страхливост. Подобно развенчаване е характерно за късния рицарски епос и засяга дори герои като Артур и Ланселот. ↑

Глава 20

Как крал Пелинор взел коня на Артур и тръгнал подир Лаещия звяр и как Мерлин се явил пред Артур

— Любезни рицарю — рекъл кралят, — откажете се от това преследване и го поверете на мен, та аз да го гоня още дванайсет месеца.

— Глупав си ти — рекъл рицарят на Артур, — и напразно желаеш това, защото никой не ще успее да го хване освен мен или моя най-близък родственик.

И той грабнал коня на краля, скочил на седлото и рекъл:

— Сполай ти, този кон е мой.

— Тъй да бъде — рекъл кралят, — да ми вземеш коня насила можеш, ала аз ще ти докажа кой от нас е по-добър ездач.

— Съгласен съм — рекъл рицарят, — потърси ме тук, когато искаш, и ще ме намериш при тоя извор.

И с тези думи си отишъл. Тогава кралят оборил глава и се размислил и накарал хората си да му доведат колкото може по-бързо кон. Тозчас се явил пред него Мерлин в образа на четиринайсетгодишно момче, поздравил краля и го запитал защо е така умислен.

— Имам причина да съм умислен — отвърнал кралят, — защото видях най-чудното създание на света.

— Знам това не по-зле от самия теб — рекъл Мерлин. — Знам и какво мислиш. Ала глупаво е да седиш тъй угрижен, защото от туй полза няма да имаш. Знам също кой си ти и кой е баща ти и в чия утроба си заченат. Крал Утер бе твоят баща и си заченат в утробата на Игрейн.

— Лъжеш — рекъл Артур. — Откъде можеш да знаеш, като си твърде млад да познаваш баща ми.

— Да — рекъл Мерлин, — знам всичко това по-добре от теб и от кой да е друг човек на света.

— Не ти вярвам — рекъл Артур и се разгневил на момчето.

Тогава Мерлин си отишъл и се върнал пак в образа на осемдесетгодишен старец и кралят се зарадвал, защото му се видял мъдър човек. Тогава старецът го запитал:

— Защо си тъй тъжен?

— Много причини имам да съм печален — отвърнал Артур. — Пък и преди малко дойде тук едно момче и ми разправи много неща, които не е редно да знае, тъй като не беше на такава възраст, че да е познавало баща ми.

— Да — рекъл старецът, — детето ти е казало истината и можеше и още нещо да ти каже, затуй трябваше да го слушаш. Ала неотдавна ти извърши нещо, което разгневи Бога — пожела сестра си и тя зачена от теб дете, което ще погуби теб и всички рицари на кралството ти.

— Кой си ти, дето ми носиш такива вести? — запитал Артур.

— Аз съм Мерлин и аз бях в образа на момчето.

— Ах — рекъл крал Артур, — ти си необикновен човек. Ала много по-необикновени са думите ти, че съм щял да загина в бой.

— Няма нищо необикновено тук — рекъл Мерлин, — защото волята божия е да бъде наказано тялото ти заради позорните ти дела. Ала аз трябва още повече да съжалявам, защото ще умра в безчестие и ще бъда жив заровен в земята, а ти ще умреш достойно.

И додето разговаряли така, един войник довел коня на краля и той го яхнал, а Мерлин яхнал друг кон и двамата отишли в Карлеон.

И там кралят попитал Ектор и Улфиус как бил заченат и те му казали, че Утер Пендрагон бил баща му, а кралица Игрейн е майка му. Тогава той рекъл на Мерлин:

— Искам да повикате майка ми, за да говоря с нея, и когато тя самата каже, че е така, ще повярвам.

И тозчас изпратили хора да доведат кралицата и тя дошла с дъщеря си Морган Вълшебницата, която била чудно красива дама. Кралят посрещнал Игрейн най-тържествено.

Глава 21

Как Улфиус обвинил кралица Игрейн, майката на Артур, в измяна; и как дошъл един рицар и пожелал да отмъстят за смъртта на господаря му

Тогава дошъл Улфиус и рекъл на всеослушание пред краля и всички пируващи:

— Ти си най-невярната жена на света и най-голяма изменница спрямо краля.

— Внимавай какво говориш — рекъл Артур. — Голяма дума казваш.

— Знам какво говоря — рекъл Улфиус — и ето ръкавицата ми, защото съм готов да защитя думите си срещу всекиго, който твърди, че лъжа. Тази кралица Игрейн е причина за големите ви беди и за тежката война. Защото, ако тя беше разкрила как сте заченат и роден, докато беше жив Утер Пендрагон, никога нямаше да стане нужда да водите тези смъртоносни войни. А стана тъй, защото повечето васали на кралството не знаеха чий сте син и от кого сте заченат. И тя, която ви е родила от утробата си, трябваше открито да го заяви за своята собствена чест, както и за вашата, та цялото кралство да го знае. Затова твърдя пред Бога, че тя е изменница спрямо вас и кралството ви, и ще го докажа в двубой с всеки, който твърди противното.

Тогаз Игрейн отвърнала и рекла:

— Аз съм жена и не мога да се сражавам, но за да не бъда опозорена, нека някой доблестен мъж поеме зашитата ми. Освен това — продължила тя — Мерлин добре знае, а също и вие, сър Улфиус, как крал Утер се яви при мен в крепостта Тинтагил в образа на съпруга ми, който бе умрял три часа по-рано, и как заченах от него. И след тринайсет дни крал Утер се венча с мен и по негова заповед, когато се роди, детето бе предадено на Мерлин и отгледано от него, и аз никога не съм виждала това дете оттогава, нито знам името му, нито го познавам.

Тогаз Улфиус рекъл на кралицата:

— Мерлин е по-виновен от вас.

— Добре знам, че родих дете от крал Утер — рекла кралицата, — ала не знам какво е станало с него.

Тогава Мерлин хванал краля за ръка и рекъл:

— Ето майка ви.

И сър Ектор открил пред всички как го е отгледал по заповед на Утер. И Артур прегърнал майка си, кралица Игрейн, и я целунал, и двамата заплакали един другиму на рамото. И после кралят наредил да се устрои пир, който траял шест дни.

След това дошъл в двора на Артур оръженосец на кон и довел със себе си смъртно ранен рицар и разказал как в гората някакъв рицар бил вдигнал шатър до един извор.

— И той уби господаря ми — храбър рицар на име Милес. Затова ви моля да погребете господаря ми и да отмъстите за смъртта му.

Скоро из целия кралски двор се разчуло за смъртта на рицаря и всички давали съвети какво да се стори.

Излязъл тогава напред Грифлет, който бил все още обикновен оръженосец и младеж на възрастта на крал Артур, и помолил краля да го посвети в рицарство за вярната му служба.

Глава 22

Как Грифлет бил посветен в рицарство и как се сражавал с един рицар

— Твърде си млад и на крехка възраст — рекъл Артур, — за да те удостоя с такава висока чест.

— Сър — рекъл Грифлет, — умолявам ви да ме по-светите в рицарство.

— Сър — рекъл Мерлин, — много ще бъде жалко, ако изгубите Грифлет, защото, когато възмъжее, той ще стане отличен воин и до края на живота си ще ви бъде верен. А ако изложи на опасност живота си в двубой с оня рицар при извора, възможно е никога вече да не се върне, тъй като онзи е сред най-смелите рицари на света и е много силен.

Ала Артур изпълнил желанието на Грифлет и го посветил в рицарство.

— Сега — рекъл Артур, — тъй като те посветих в рицарство, искам от теб един дар.

— Каквото пожелаете, ще го имате — отвърнал Грифлет.

— Закълни се в живота си, че след двубоя с онзи рицар при извора веднага ще се върнеш при мен, било на кон, било пеша, без да се бавиш и колебаеш.

— Заклевам се — рекъл Грифлет.

Тогаз Грифлет бързо яхнал коня, грабнал щит, взел дълго копие в ръка и препускал в галон към извора. Там видял разкошен шатър и до него под покривало стоял хубав кон с богато седло и сбруя, а на едно дърво наблизо висели разноцветен щит и дълго копие. Тогаз Грифлет ударил щита с дръжката на копието си и щитът паднал на земята.

Тозчас от шатъра излязъл рицар и рекъл:

— Любезни рицарю, защо съборихте щита ми?

— Защото искам да се сражавам с вас — отвърнал Грифлет.

— По-добре е да се откажете — рекъл рицарят, — тъй като сте още млад и отскоро сте рицар, та не можете да се мерите по сила с мен.

— Въпреки това искам да се сражавам с вас — рекъл Грифлет.

— Не ми се иска, но щом ме принуждавате, ще се приготвя — рекъл рицарят. — Откъде сте?

— Сър, аз съм от двора на крал Артур.

И двамата рицари се нахвърлили един срещу друг така, че копието на Грифлет се прекършило, а рицарят го ударил през щита в лявата страна и копието се строшило, а върхът останал в тялото му и конят и ездачът паднали наземи.

Глава 23

Как дванайсет рицари дошли от Рим да искат данък от крал Артур за земите му и как крал Артур се сражавал с един рицар

Когато рицарят го видял да лежи така на земята, много се нажалил, защото помислил, че го е убил. И като слязъл от седлото, отвързал шлема му, за да може да диша, и го качил на коня му, както си бил с върха на копието в гърдите, да се посъвземе, и го оставил на божията милост, като му рекъл, че има смело сърце и ако оживее, ще стане отличен рицар. И тъй, сър Грифлет се върнал в двора, където всички много се наскърбили заради него. Ала с помощта на добри лечители бил изцелен и спасен.

По това време дошли в двора дванайсет рицари, все стари мъже, изпратени от римския император да искат данък от Артур за кралството му, иначе императорът щял да разори него и земите му.

— Чуйте ме добре — рекъл Артур, — вие сте пратеници и затуй имате право да ми речете всичко, ала иначе за тези думи щяхте да умрете. Ето сега отговора ми — нито дължа на императора някакъв данък, нито ще му плащам, а в честен двубой ще му платя данъка си с остро копие или с остър меч, и то не след дълго, кълна се в душата на баща си Утер Пендрагон.

Тогава пратениците си отишли много разгневени, ала и крал Артур бил не по-малко гневен, защото се случило да дойдат в лош ден, тъй като кралят бил много разтревожен заради раните на Грифлет. И заповядал той на един свой придворен, преди да съмне, да го чака с най-добрия му кон и цялото му въоръжение, с всичко, което му трябва, вън от града. И тъй, преди да съмне, на другата сутрин двамата се срещнали и крал Артур яхнал коня си, вдигнал щита, взел копието и заръчал на придворния си да го чака, додето се върне.

И тъй Артур яздил бавно, додето съмнало и тогаз видял трима селяни, които гонели Мерлин да го убият. Тогава кралят препуснал към тях и викнал:

— Махайте се оттук, селяци!

И те, като видели рицар, се изплашили и побягнали.

— Ех, Мерлине — рекъл Артур, — щяха да те убият тук въпреки всичките ти хитрини, ако не бях аз.

— Не — рекъл Мерлин, — не е вярно, защото аз можех да се спася и щях да го сторя. Ала ти си по-близо до смъртта от мен, тъй като отиваш направо към нея, а Бог не е благосклонен към теб.

И тъй продължили те да разговарят, додето стигнали до извора и разкошния шатър край него. Тогаз крал Артур забелязал, че един въоръжен рицар седи там на стол.

— Благородни рицарю — рекъл Артур, — защо си се настанил тук, та никой рицар да не може да продължи пътя си, без да се сражава с теб? Съветвам те да се откажеш от този обичай.

— Този обичай — рекъл рицарят — съм го спазвал и ще го спазвам, кой каквото ще да казва. И комуто той не харесва, нека се опита да ме отучи от него.

— Аз ще те отуча — рекъл Артур.

— А аз ще се браня — отвърнал рицарят.

Яхнал той в миг коня си, вдигнал щита и взел копието, и двамата връхлетели един върху друг с такава сила, че копията им се строшили о щитовете. Тозчас Артур извадил меча си.

— Почакай — казал рицарят, — по-справедливо е ние двамата още веднъж да се поборим с остри копия.

— Съгласен съм — рекъл Артур, — ала нямам друго копие.

— Аз имам достатъчно — рекъл рицарят и оръженосецът му донесъл две яки копия, и Артур избрал едното, а той — другото.

Пришпорили те конете си и отново връхлетели един върху друг с все сила, ала и този път копията се строшили в ръцете им. Тогава Артур пак посегнал към меча.

— Почакай — рекъл рицарят, — недей бърза още. Ти си най-достойният воин, когото съм срещал, затова нека още веднъж се бием с копия за прослава на великия рицарски орден.

— Приемам — отвърнал Артур.

Донесли тогава две дълги копия и всеки от двамата рицари взел своето и се втурнали един срещу друг с такава мощ, че копието на Артур се строшило. Ала другият рицар го ударил тъй здраво в средата на щита, че и ездачът, и конят паднали наземи. Тогаз Артур се разлютил, изтеглил меча и рекъл:

— Ще си опитам силите пешком, благородни рицарю, защото на кон загубих двубоя.

— Аз ще остана на кон — отвърнал рицарят.

Разгневил се тогава Артур, вдигнал щит и се хвърлил напред с изтеглен меч. Щом видял това, рицарят слязъл от седлото, тъй като сметнал, че не е достойно да има такова предимство — той да се сражава на кон, а противникът му — пешком. Затова слязъл от седлото и вдигнал щит срещу Артур. И започнали двамата лют бой — разменили си безброй удари и така секли с мечовете, че парчета от щитовете им хвърчали из полето. И много кръв пролели, та всичко наоколо се обляло с кръв. Дълго се сражавали двамата, после си отдъхнали и пак почнали двубоя, и се сблъскали като два овена и паднали на земята. Най-подир мечовете им се кръстосали с такава сила, че мечът на рицаря разполовил меча на Артур и той дълбоко се опечалил. Тогава рицарят казал на Артур:

— Сега си в моя власт — да те пощадя или да те убия. Затова ако не се признаеш за победен, ще умреш.

— Колкото до смъртта — рекъл Артур, — тя е добре дошла, когато удари часът ми. Ала да се призная за победен от теб — не! Предпочитам да умра, нежели да се опозоря така.

И с тези думи се нахвърлил върху Пелинор, хванал го през кръста и му смъкнал шлема. Когато рицарят усетил това, изплашил се, ала понеже бил як и едър мъж, скоро притиснал Артур под себе си, смъкнал му шлема и посегнал да му отсече главата.

Глава 24

Как Мерлин спасил живота на Артур, като направил магия на крал Пелинор и го приспал

Тогава се явил Мерлин и рекъл:

— Рицарю, спри ръката си, защото, ако убиеш този рицар, излагаш кралството на най-голяма опасност. Знай, че този рицар е мъж по-знатен, отколкото предполагаш.

— Е, че кой е той? — запитал рицарят.

— Крал Артур.

Тогаз рицарят посегнал да го убие от страх пред гнева му и вдигнал меча в ръка, ала в миг Мерлин направил магия и той паднал на земята и заспал дълбоко. Сетне Мерлин вдигнал крал Артур и двамата поели напред, яхнали коня на рицаря.

— Що стори ти, Мерлине? — викнал Артур. — Да не си погубил този храбър рицар с твоите магии? Няма на този свят по-достоен рицар от него. Бих предпочел цяла година да не се върна в земите си, ала той да е жив.

— Не се тревожете — отвърнал Мерлин, — защото той е по-невредим от вас самия. Само е заспал и ще се събуди след три часа. Казах ви какъв рицар е той, и щеше да ви погуби, ако не бях аз. Няма на света по-силен рицар от него и в бъдеще ще ви служи с чест. Името му е Пелинор и ще му се родят двама синове, и ще израснат те достойни мъже. Като изключим едного, не ще има равни на тях по храброст и добродетели и имената им ще бъдат Персивал Уелски и Ламорак Уелски. А той ще ви открие името на собствения ви син, роден от сестра ви, който ще стане причина да загине цялото ви кралство.

Глава 25

Как с помощта на Мерлин Артур получил меча си Екскалибур от Владетелката на езерото[1]

После той и кралят продължили пътя си, додето стигнали при един отшелник, добър човек и голям лечител. И отшелникът прегледал раните на Артур и ги намазал с лековити билки и мехлеми, и кралят останал там три дни. И когато раните му оздравели дотолкова, че да може да язди, те продължили пътя си.

И както яздили, Артур рекъл:

— Нямам меч.

— Не е голяма беда — рекъл Мерлин. — Тук наблизо има един меч, който ще бъде ваш, ако аз пожелая.

И тъй, двамата яздили, додето стигнали до едно езеро, красиво и просторно, и в средата на езерото Артур съзрял ръка, облечена в скъпа бяла коприна, която държала прекрасен меч.

— Гледайте — рекъл Мерлин, — ей го там меча, за който ви говорих.

И видели тогава една девица да върви край езерото.

— Коя е тази девица? — запитал Артур.

— Това е Владетелката на езерото — рекъл Мерлин. — И в езерото има скала, а на нея — най-прекрасен замък, целия разкошно украсен. Ще дойде сега при вас тази девица, а вие говорете любезно с нея, за да ви даде меча.

И ето че девицата дошла при Артур и го поздравила, а той отвърнал на поздрава й.

— Девице — рекъл Артур, — какъв е този меч, който ей оная там ръка държи над водите? Бих искал да стане мой, защото нямам меч.

— Кралю Артур — рекла девицата, — онзи меч е мой и ако ми дадете дар, когато ви поискам, ще получите меча.

— Кълна ви се — отвърнал Артур, — че ще ви дам какъвто дар пожелаете.

— Добре тогава — рекла девицата. — Качете се в оная ладия и гребете към меча. Вземете го заедно с ножницата, а аз ще поискам дара си, когато му дойде времето.

И тъй, Артур и Мерлин слезли от конете, вързали ги за две дървета и се качили в лодката. Щом стигнали до ръката, сър Артур хванал меча за дръжката и го взел, а ръката се скрила под водата. Тогава те се върнали на брега и поели отново по пътя си. И ето че Артур видял богато украсен шатър.

— Какъв е онзи шатър?

— Това е шатърът на рицаря, с когото неотдавна се сражавахте, сър Пелинор — рекъл Мерлин. — Ала той не е там сега. Влязъл е в двубой с един ваш рицар на име Еглам и двамата дълго се сражавали, ала накрая Еглам побягнал, за да спаси живота си, а онзи го гонил чак до Карлеон. Скоро ще го срещнем по пътя.

— Това е добре — рекъл Артур. — Сега вече имам меч, сега ще се бия с него и ще си отмъстя.

— Сър — рекъл Мерлин, — не бива да правите това, защото рицарят е уморен от битката и преследването и не е достойно за вас да се сражавате сега с него. Пък и мъчно може да му устои сам рицар, затуй ви съветвам да го пуснете да си върви по пътя. А той не след дълго ще ви служи вярно, а също и синовете му след него. И скоро ще дойде денят, когато е радост ще му дадете сестра си за жена.

— Като го срещна, ще постъпя както ме съветвате — отвърнал Артур.

После Артур погледнал меча си и той много му се понравил.

— Кое ви харесва повече — мечът или ножницата? — запитал Мерлин.

— Повече ми харесва мечът — рекъл Артур.

— Много имате още да се учите — отвърнал Мерлин, — защото ножницата е десет пъти по-ценна от меча, тъй като, додето тя е на вас, никога няма да загубите ни капка кръв, колкото и тежко да бъдете ранен. Затова винаги носете ножницата със себе си.

И тъй, двамата яздили към Карлеон и по пътя срещнали сър Пелинор, ала Мерлин направил такава магия, че Пелинор не видял Артур и отминал, без да продума.

— Чудя се защо рицарят нищо не каза — рекъл Артур.

— Сър — отвърнал Мерлин, — той не ви видя. Ако ви беше видял, нямаше така лесно да се отървете.

И така пристигнали те в Карлеон и всички рицари много се зарадвали. И като чули за приключенията му, зачудили, се, че излага живота си на опасност съвсем сам. Ала всички достойни мъже рекли, че е хубаво да се служи на такъв господар, който се впуска в приключения като всеки беден рицар.

[1] Владетелката на езерото — този образ вероятно е навлязъл в рицарската литература от келтския фолклор, в който езера, реки и извори обикновено се смятат за обиталища на феи. В книгата на Малори се срещат няколко владетелки и девици на езерото, някои от които играят положителна роля, а други са зли магьосници. ↑

Глава 26

Как крал Артур получил вест, че крал Риенс бил победил единайсетте крале и че искал брадата на Артур, за да поръби с нея мантията си

По това време пристигнал пратеник на крал Риенс от Северен Уелс, който бил крал също на цяла Ирландия и на много острови. И ето какво му било заръчано да предаде: че крал Риенс поздравявал крал Артур и му съобщавал, че е победил и покорил единайсетте крале и че те всички изразили почитта си към него, като си остригали брадите и му ги дали цели-целенички, до последния косъм. Та пратеникът идвал сега за брадата на крал Артур, защото крал Риенс си бил поръбил мантията с кралски бради и не му достигало брада колкото за едно парче от нея. Затова крал Артур трябвало да му изпрати брадата си, иначе той щял да нахлуе в земите му, да опожарява и убива и нямало да си отиде, додето не му вземе и брадата, и главата.

— Добре — рекъл Артур, — чух каквото ти е заръчано да ми кажеш и това е най-противното и грубо послание, което някога е отправяно към крал. И ти сам можеш да видиш, че брадата ми е още твърде младежка, за да служи за поръбване на мантия, затова кажи на своя крал следното: не му дължа почит нито аз, нито по-старите от мен рицари, ала не след дълго сам той ще ми отдаде почит на двете си колене или ще загуби главата си, кълна се в това, защото такова позорно послание никога не бях чувал. Виждам, че твоят господар не е срещал до днес достойни мъже, ала ти му кажи, че ще му взема главата, ако не ми отдаде почит като мой васал.

Тогаз пратеникът си отишъл.

— А сега — рекъл Артур, — познава ли някой тук крал Риенс?

Обадил се тогаз един рицар на име Нарам и рекъл:

— Сър, познавам добре краля. Той е много як и здрав мъж и малцина могат да се мерят с него, а и много е надменен и затова бъдете сигурен, сър, че ще ви нападне със силно войнство.

— Добре — рекъл Артур, — скоро ще се приготвя да го посрещна.

Глава 27

Как събрали всички деца, родени на първи май, и как Мордред бил спасен

После крал Артур изпратил хора да съберат всички деца, родени от лордове и дами на първия ден от месец май, тъй като Мерлин му бил казал, че човекът, който ще го погуби, бил роден на първи май. И заповядал кралят да съберат тези деца под страх от смъртно наказание. И намерили много такива синове на лордове и до един ги изпратили при краля, също и Мордред бил изпратен от жената на крал Лот. Качили ги тогава на един кораб и го пуснали в морето. И някои деца били само на четири седмици, а някои още по-невръстни.

И случило се тъй, че корабът се блъснал в брега недалеч от една крепост и се разбил. И повечето деца загинали, ала Мордред бил изхвърлен на брега и един добър човек го прибрал и отгледал, додето Мордред навършил четиринайсет години. После го завел в двора на краля, за да стане по-късно причина за смъртта му, както се разказва към края на „Смъртта на Артур“.

И тъй, много лордове и дами в кралството възнегодували поради загубата на децата си, ала повечето от тях обвинявали за всичко по-скоро Мерлин, отколкото Артур, затова от страх или от уважение към краля си мълчали.

И когато пратеникът се върнал при крал Риенс, той люто се разсърдил и приготвил голяма войска, както се разказва по-късно в книгата за Балин Свирепи, която следва по-нататък и в която ще научите как Балин случайно се сдобил с меч.

Свършва Книга първа.

Книга втора

Глава 1

Как една девица дошла с препасан на кръста меч да търси добродетелен мъж, който да го извади от ножницата

След смъртта на Утер Пендрагон управлявал синът му Артур, който дълго време водил тежки войни, за да покори цяла Англия, тъй като през онези дни в Англия имало много крале, а също и в Уелс, Шотландия и Корнуол.

И случило се веднъж, че когато крал Артур бил в Лондон, дошъл един рицар и му донесъл вест, че крал Риенс от Северен Уелс е събрал голямо множество и като нахлул в земите му, опожарявал страната и убивал преданите хора на краля.

— Ако това е вярно — рекъл Артур, — голям позор ще бъде за мен да не му се противопоставя със сила.

— Вярно е — рекъл рицарят, — аз сам видях пълчищата му.

— Добре тогава — рекъл кралят, — нека разгласят, че призовавам всички лордове, рицари и благородни воини да се явят в една крепост (наричали я по онова време Камелот[1]), тъй като кралят ще свика общ съвет и ще уреди голям турнир.

И когато кралят пристигнал там със своите васали и всички се настанили според желанието си, дошла една девица, изпратена от великата Владетелка на острова Авалон[2]. И щом се явила пред краля, тя му разказала от кого и как е била изпратена при него и с каква цел. Сетне свалила богато украсеното си с кожа наметало. И на кръста й бил препасан великолепен меч, на което кралят се зачудил и рекъл:

— Девице, защо сте препасали този меч? Не ви подхожда той на вас.

— Сега ще ви кажа — рекла девицата. — Този меч, с който съм препасана, ми причинява големи мъки и много неудобства. Само рицар може да ме освободи от него, ала трябва да бъде човек силен и добродетелен, чист от злоба, предателство и коварство. И ако намеря рицар, който да притежава всички тези добродетели, той ще може да изтегли меча от ножницата. Бях при крал Риенс, защото ми казаха, че при него имало добри и славни рицари, ала и той, и всичките му рицари се опитаха да изтеглят меча и не успяха.

— Много чудно е туй, ако е истина — рекъл Артур. — Аз сам ще се опитам да изтегля меча, без да си въобразявам, че съм най-добрият рицар тук. Пръв ще се опитам да сторя това само за да дам пример на всички свои васали, та и те един подир друг да се опитат след мен.

Тогава Артур хванал меча за ножницата и ремъка и задърпал с все сила, ала мечът не помръднал.

— Сър — рекла девицата, — няма нужда да дърпате с такава сила, защото онзи, комуто е съдено да го изтегли, ще стори това без много усилия.

— Право казвате — рекъл Артур. — Опитайте сега и вие, васали мои.

— Ала внимавайте да не сте опетнени от позор, предателство или коварство — рекла девицата, — защото усилията ви ще са напразни, тъй като рицарят трябва да бъде чужд на всякаква подлост и от благородна кръв по бащина и по майчина линия.

И тъй, повечето от лордовете на Кръглата маса, които били там, се опитали да изтеглят меча един след друг, ала никой не успял. Тогава девицата безкрайно се натъжила и рекла:

— Уви! Мислех, че в този двор са събрани най-добрите рицари, чисти от предателство и коварство.

— Кълна се — рекъл Артур, — че едва ли има на света по-добри рицари от моите, ала не им е отредено да ви помогнат и това ме наскърбява.

[1] Камелот — правени са опити да се отъждестви това древно название с някое съществуващо днес селище в Корнуол, Уелс и пр. Малори, следвайки „История на британските крале“ от Галфрид Монмутски, отъждествява Камелот с град Уинчестър в Южна Англия, който от началото на IX век до нормандското нашествие в 1066 г. е бил столица на Англия. Този период е връхна точка в политическото и културното развитие на страната преди завладяването й от нормандците и, естествено, буди патриотичното чувство на по-късните писатели. Самото название Камелот може би се свързва с името на келтския бог на войната Камалос. ↑

[2] Остров Авалон, или Авильон — в келтската митология това е „Островът на блажените“, т.е. раят. В преданията се отъждествява с местността, където бил разположен манастирът „Гластънбъри“, близо до град Бат в Югозападна Англия, и където се предполага, че е умрял крал Артур. ↑

Глава 2

Как Балин, облечен като беден рицар, изтеглил меча, който после станал причина за смъртта му

Случило се тъй, че по това време в двора на крал Артур се намирал един беден рицар, който половин година и повече живеел като затворник при него за това, че убил друг рицар, братовчед на Артур. Името му било Балин и по съвета на васалите най-подир го освободили от затвора, защото се славел като голям храбрец. Роден бил в Нортъмбърланд. И така, той отишъл тайно в двора и видял какво става там и трепнало сърцето му, защото му се дощяло да изпита честта си като другите, но понеже бил беден и зле облечен, не пристъпил напред. Ала дълбоко в душата си бил сигурен, че няма да остане назад от кой да е рицар, стига съдбата да му е отредила тъй. И когато девицата се сбогувала с Артур и всичките му васали и понечила да си тръгне, този рицар Балин я спрял и рекъл:

— Девице, моля ви, бъдете така милостива и ми разрешете да изпитам и аз честта си като тези лордове. Макар да съм тъй бедно облечен, сърцето ми подсказва, че съм не по-малко достоен от тях и ще успея.

Погледнала девицата този беден рицар и видяла, че е напет мъж, ала поради бедното му облекло помислила, че едва ли е достоен и чист от всяка подлост и коварство. Затова рекла на рицаря:

— Сър, няма защо да ми причинявате повече мъки и страдания, тъй като не вярвам да успеете в това, в което други не успяха.

— Ах, любезна девице — рекъл Балин, — за достойнството, добродетелта и славните дела на рицаря не се съди само по облеклото. Смелостта и достойнството са скрити в душата на човека, и много са достойните рицари, за които никой не знае, тъй като достойнството и храбростта не личат по облеклото.

— Бог ми е свидетел — рекла девицата, — право казвате. Затова изпитайте честта си и сторете каквото можете.

Тогава Балин хванал меча за ремъка и ножницата и с лекота го изтеглил. И като го погледнал, много го харесал. А кралят и всички васали се изумили, че Балин успял в това начинание, и мнозина рицари завидели на Балин.

— Няма съмнение — рекла девицата, — че той е наистина отличен рицар, най-добрият, когото съм срещала, и най-достойният — чужд на всяка злоба, измяна и коварство, и ще извърши много чудни дела. А сега, благородни и любезни рицарю, върнете ми меча.

— Не, не — отвърнал Балин, — ще задържа този меч и ако някой иска да ми го отнеме, ще трябва да го стори със сила.

— Ех — рекла девицата, — не е разумно да задържите този меч, защото с него ще убиете най-добрия си приятел, човека, когото най-много обичате на света, и този меч ще стане причина за собствената ви гибел.

— Да бъде волята божия — рекъл Балин, — ще приема всички изпитания, но меча няма да ви върна, кълна се в живота си.

— Скоро ще се разкайвате за това — отвърнала девицата. — Аз искам меча заради вас самия, а не заради себе си, защото горчиво скърбя за вас. Ала вие не ми вярвате, че този меч ще бъде причина за собствената ви гибел, и това е много жално.

С тези думи девицата си отишла дълбоко натъжена.

Скоро след това Балин изпратил да му доведат коня и да му донесат доспехите, защото искал да напусне двора и да се сбогува с крал Артур.

— Не — рекъл кралят, — не бива да ни напускате тъй прибързано. Навярно сте оскърбен, задето се отнесох зле с вас. Не ме винете много, защото бяхте оклеветен пред мен и не знаех, че сте такъв достоен и храбър рицар. Ако останете в моя двор сред приближените ми, ще ви издигна така, че ще бъдете доволен.

— Бог да благослови ваше величество — рекъл Балин. — Никой не може достойно да възхвали вашата щедрост и великодушие. Ала дошло е вече време да си ида, затова ви моля да запазите благоволението си към мен.

— Истина ви казвам — рекъл кралят, — дълбоко съжалявам, че си отивате. Моля ви, добри рицарю, не се бавете дълго и знайте, че винаги ще бъдете добре дошъл при мен и васалите ми и аз ще изкупя всяка зло, което съм ви сторил.

— Бог да благослови ваша милост — рекъл Балин и се приготвил за път.

Ала мнозина рицари на Кръглата маса твърдели, че Балин е успял да изтегли меча не само със сила, ами и чрез магия.

Глава 3

Как Владетелката на езерото поискала главата на рицаря, който заслужил меча, или главата на девицата

Тъкмо когато този рицар се готвел да тръгне на път, дошла в двора една дама, която наричали Владетелката на езерото. Дошла на кон и била богато облечена, поздравила крал Артур и му поискала дара, който й обещал, когато му дала меча.

— Вярно е — рекъл Артур. — Обещах ви дар, ала съм забравил как се нарича мечът, който ми дадохте.

— Името му е Екскалибур — отвърнала дамата, — което ще рече „сечи стомана“.

— Добре казано — рекъл кралят. — Назовете каквото пожелаете и ще го получите, ако е в моя власт да ви го дам.

— Чуйте тогава — рекла дамата. — Искам главата на рицаря, който успя да изтегли меча, или пък главата на девицата, дето го донесе. Ала готова съм да приема главите и на двамата, защото той уби брат ми, храбър и честен рицар, а тази дама е причина за смъртта на баща ми.

— Вярвайте ми — отвърнал крал Артур, — достойнството ми не позволява да ви дам главите им, затова искайте каквото щете друго и аз ще изпълня желанието ви.

— Не искам нищо друго — рекла дамата.

Когато Балин се канел да потегли на път, видял Владетелката на езерото, която била причина да бъде убита майка му и той от три години я търсел. И като му казали, че тя иска от крал Артур главата му, отишъл направо при нея и рекъл:

— В лош час сте дошли! Искате главата ми, а ще изгубите своята. — И като замахнал бързо с меча, отсякъл главата й пред очите на крал Артур.

— Позор! — викнал Артур. — Защо сторихте това?

Опозорихте мен и целия ми двор, защото голям дълг имах към тази дама и тя беше тук под мое покровителство. Никога няма да ви простя това прегрешение.

— Сър — рекъл Балин, — съжалявам, че ви разгневих, ала тази дама е най-коварната жена на света и чрез магии и вълшебство е погубила много храбри рицари. Със своето вероломство и подлост тя бе причина да бъде изгорена на клада майка ми.

— Каквато и причина да сте имали — отвърнал Артур, — трябваше да овладеете ръката си в мое присъствие. Затова бъдете уверен, ще съжалявате за стореното, тъй като никога не съм бил така оскърбяван в собствения си двор. Затова махнете се оттук колкото можете по-скоро.

Тогава Балин вдигнал главата на дамата и я отнесъл в хана, дето бил отседнал. И като научил оръженосецът му как си е навлякъл гнева на крал Артур, опечалил се. И скоро двамата напуснали двора.

— Сега трябва да се разделим — рекъл Балин. — Вземи тази глава, занеси я на близките ми и им кажи какво съм сторил. И кажи на близките ми в Нортъмбърланд, че най-големият ми враг е мъртъв. Кажи им също, че не съм вече в затвора, и опиши какви премеждия ме сполетяха, додето се сдобия с този меч.

— Уви! — рекъл оръженосецът. — Голяма вина имате, че си навлякохте гнева на крал Артур.

— Колкото до това — отвърнал Балин, — още сега ще препусна и ще ида да се бия с крал Риенс, за да го погубя или сам да загина. И ако се случи да го победя, крал Артур отново ще бъде мой добър и милостив господар.

— Къде ще се срещнем с вас? — запитал оръженосецът.

— В двора на крал Артур — рекъл Балин.

И тъй, двамата с оръженосеца се разделили.

В това време крал Артур и целият му двор много скърбели заради позора, легнал върху плещите им поради смъртта на Владетелката на езерото. Сетне кралят й устроил богато погребение.

Глава 4

Как Мерлин разказал историята на тази девица

Имало по това време в двора един рицар, син на краля на Ирландия. Наричал се той Лансеор и бил рицар високомерен, та смятал себе си за един от първите в двора, затова голяма злост пламнала в гърдите му срещу Балин, понеже заслужил меча и се показал по-силен и по-храбър. И помолил той Артур за разрешение да догони Балин и да отмъсти за злото, което онзи сторил.

— Направете каквото можете — рекъл Артур. — Силен е гневът ми срещу Балин и искам той да плати за злото, което стори на мен и на двора ми.

Тогава този Лансеор отишъл в хана, дето бил отседнал, за да се приготви за път. Пристигнал в това време Мерлин в двора на крал Артур и му разправили за случката с меча и за смъртта на Владетелката на езерото.

— Чуйте сега аз какво ще ви кажа — рекъл Мерлин. — Ще ви открия защо е дошла тази девица, дето донесе меча в двора, и причината е следната: тя е най-коварната девица на света.

— Не думайте! — рекли всички.

— Тя има брат — отличен и храбър рицар и добродетелен мъж. Ала тази девица залюбила друг рицар и заживели заедно в безчестие. И брат й, този добър рицар, се сражавал с рицаря, който живеел с нея в безчестие, и го убил със силата на оръжието си. Когато тази коварна девица узнала това, отишла при Владетелката на езерото и я помолила да й помогне да отмъсти на собствения си брат.

Глава 5

Как Балин бил преследван от Лансеор, ирландски рицар, и как се сражавали и Балин го убил

— И тогава Владетелката на езерото й дала меча, който тя донесе тук, и й рекла, че само най-достойният рицар в кралството ще може да изтегли меча от ножницата му и тъй силен и храбър ще бъде той, че с този меч ще убие брат й. Това е причината, заради която дойде в двора тази девица. Знам всичко не по-зле от самата нея. По-добре нивга да не бе идвала в двора, защото тя дойде сред тези достойни рицари не за добро, а само за най-голямо зло. И този рицар, дето се сдоби с меча, ще загине от същия този меч и туй ще бъде голяма беда, понеже не е живял по-храбър рицар от него на света, и ще направи той вам, господарю Артур, големи добрини и ще ви прослави. Затова много е жалко, че не ще живее дълго, тъй като не познавам равен нему по сила и мъжество.

И ирландският рицар се въоръжил с всичко необходимо, сложил щита на рамо, яхнал коня, взел копие в ръка и препуснал с най-голяма бързина. И не след дълго зърнал от един хълм Балин и му викнал с гръмък глас:

— Спрете, рицарю! Спрете! Защото волю-неволю ще спрете и щитът, дето е на гърдите ви, няма да ви помогне.

Като чул вика, Балин обърнал рязко коня си и рекъл:

— Благородни рицарю, какво искате от мен? Да се сражаваме ли?

— Да — рекъл ирландският рицар. — Тъкмо за това съм дошъл.

— Може би щеше да е по-добре, ако си бяхте останали вкъщи — рекъл Балин, — защото не един рицар смята, че ще погуби врага си, а сам бива сполетян от тази съдба. От чий двор сте изпратен?

— Идвам от двора на крал Артур — отвърнал ирландският рицар, — за да отмъстя за злото, което вие сторихте днес на краля и на двора му.

— Добре тогава — рекъл Балин. — Виждам, че ще трябва да премеря сили с вас. Съжалявам, че съм оскърбил краля и благородниците от неговия двор. Причината за вашето негодувание ми е ясна, ала дамата, която посякох, ми бе сторила голямо зло, иначе и за мен, както за всеки друг рицар, щеше да е недостойно да убия дама.

— Пригответе се и се бийте с мен — рекъл рицарят Лансеор, — додето само един от нас остане жив на това поле.

Тогава взели копия и като препуснали с все сила на конете си, хвърлили се един срещу друг. Ирландският рицар ударил Балин по щита, ала копието му се строшило, а Балин пробил щита и ризницата на Лансеор, та пронизал тялото му и задницата на коня. Сетне рязко обърнал коня си и изтеглил меч, защото не разбрал, че го е убил, и едва тогава го видял да лежи мъртъв на земята.

Глава 6

Как една девица, възлюбена на Лансеор, се убила от любов и как Балин срещнал брат си Балан

Тогаз се огледал и забелязал да препуска с все сила към него една девица на хубав жребец. И като видяла тя, че Лансеор е убит, безмерно се натъжила и рекла:

— О, Балин, ти срази две тела с едно сърце, две сърца в едно тяло, и погуби две души.

И с тези думи грабнала меча на мъртвия си любим и паднала без свяст на земята. А като се надигнала отново, тъй горко заридала, че скръбта й много натъжила Балин и той се приближил да вземе меча от ръката й, ала тя го стискала тъй здраво, че не могъл да го изтръгне от ръката й от страх да не я нарани. Тогава тя изведнъж опряла дръжката о земята и се пронизала с меча.

Когато Балин видял що сторила, тежко му станало на душата и се засрамил, че такава хубава девица се е убила от любов към погубения от него рицар.

— О — рекъл Балин, — горчиво се кая за смъртта на този рицар, защото любовта на тази девица говори, че двамата са се обичали вярно.

И тъй дълбоко се натъжил, че не искал повече да ги гледа, и извърнал коня си към една вековна гора.

И съзрял там и познал по доспехите му брат си Балан и като се приближили един до друг, двамата свалили шлемовете си, целунали се и плакали от радост и жал.

— Не се надявах да ви срещна тъй случайно. Искрено се радвам на освобождението ви от мрачния затвор. Един човек ми каза в Замъка при четирите камъка, че сте освободен и че някой ви е видял в двора на крал Артур. Затуй дойдох в този край, като се надявах да ви намеря.

Тогава рицарят Балин разказал на брат си за приключението с, меча, за смъртта на Владетелката на езерото и как крал Артур му се разгневил.

— И по тази причина изпрати той след мен този рицар, дето лежи тук мъртъв, и много ми тежи смъртта на тази девица.

— И на мен ми тежи — рекъл Балан, — ала човек трябва да понася с примирение изпитанията, що Бог му е отредил.

— Право казвате — рекъл Балин. — Ала тежко ми е, че разгневих моя господар Артур, защото той е най-достойният рицар, който днес царува на земята, и аз ще спечеля любовта му, макар и с цената на живота си, тъй като крал Риенс е обсадил крепостта Терабил и ние двамата ще идем начаса там, за да докажем храбростта и честта си срещу него.

— На драго сърце ще дойда с вас — отвърнал Балан — и ще си помагаме, както подобава на братя.

Глава 7

Как едно джудже укорило Балин за смъртта на Лансеор и как крал Марк Корнуолски намерил мъртвите тела и издигнал на гроба им паметник

— Сега да вървим — рекъл Балин — и Бог да бъде с нас!

А додето разговаряли, дошло откъм град Камелот едно джудже на кон, макар че с мъка се държало на седлото, и като видяло двете мъртви тела, заплакало, започнало да скубе косата си от скръб и рекло:

— Кой от вас, рицари, извърши това дело?

— Защо питаш? — рекъл Балин.

— Защото искам да знам — отвърнало джуджето.

— Аз убих този рицар в самозащита — рекъл Балин, — защото той ме преследваше и като ме настигна, трябваше или аз да убия него, или той мен. А тази девица се уби от любов към него и много ми е жал за това. Заради нея отсега нататък още повече ще уважавам всички жени.

— Горко ти! — рекло джуджето. — Голямо зло са сторил сам на себе си, защото този рицар бе един от най-храбрите мъже, които са живели нявга на земята, и, вярвай ми, Балин, близките му ще те преследват докрай света, додето те убият.

— Колкото за това — отвърнал Балин, — никак не ме е страх, ала съм дълбоко натъжен, задето разгневих крал Артур, като убих този рицар.

И додето разговаряли тъй, минал оттам на кон един корнуолски крал на име крал Марк. И като видял двете мъртви тела и научил от упоменатите двама рицари как са намерили смъртта си, много се натъжил заради вярната им любов и рекъл:

— Няма да си ида оттук, додето не вдигна на това място гробница.

И разпънал там шатрите си и търсил из цялата околност надгробен камък, а когато намерил в една църква хубава и богато украсена плоча[1], наредил да ги погребат и да изсекат имената им на плочата заедно с думите: ТУК ПОЧИВА ЛАНСЕОР, СИН НА ИРЛАНДСКИЯ КРАЛ, УБИТ ПО СВОЯ ВИНА ОТ РЪКАТА НА БАЛИН, а също и: КОЛОМБА, ДАМА НА СЪРЦЕТО МУ, КОЯТО СЕ УБИЛА С МЕЧА НА СВОЯ ЛЮБИМ ОТ СКРЪБ И МЪКА.

[1] Богато украсени мраморни плочи, останки от стари римски паметници или сгради, има и до днес из владените някога от римляните земи. ↑

Глава 8

Как Мерлин предрекъл, че на това място ще се сражават двамата най-добри рицари на света, а именно сър Ланселот и сър Тристан

Додето ставало всичко това, дошъл Мерлин при крал Марк и като видял какво прави, рекъл му:

— Тук на това място ще стане най-големият двубой, какъвто втори не е имало и няма да има, и ще бъде той между двама рицари и най-верни в любовта мъже, ала нито единият, нито другият не ще загине[1].

И написал Мерлин със златни букви върху плочата имената на тези, които щели да се сражават там, и имената им били Ланселот от Езерото и Тристан.

— Чуден човек си ти — рекъл крал Марк на Мерлин — и говориш чудни неща. Ала си простоват и едва ли е възможно да знаеш нещо за подобни дела. Как ти е името?

— Не е дошло още времето да ви кажа — отвърнал Мерлин, — ала когато намерят сър Тристан при съпругата на господаря му, тогава ще чуете и ще узнаете името ми и ще научите вест, която никак няма да ви се понрави.

Тогава Мерлин рекъл на Балин:

— Голяма неволя струпа на главата си, дето не спаси тази дама, която се е убила и която си могъл да спасиш, стига да беше поискал.

— Кълна се в живота си — отвърнал Балин, — не можех да я спася, защото тя се уби съвсем ненадейно.

— Жалко — рекъл Мерлин, — защото поради смъртта на тази дама ти ще нанесеш най-печалния удар, нанасян някога от човек, ако не смятаме удара, нанесен на Господа нашего Иисуса Христа, тъй като с него ще поразиш най-верния рицар и най-достойния мъж на света. И заради този удар три кралства ще изпаднат за цели дванайсет години в бедност, нещастия и злочестини, а рицарят дълги години не ще оздравее от раните си.

След това Мерлин се сбогувал с Балин, а той му рекъл:

— Ако бях сигурен, че е вярно туй, що казваш — че ще извърша такива пагубни дела, — бих се убил, за да докажа, че лъжеш.

В този миг Мерлин изведнъж изчезнал. А Балин и брат му понечили да си тръгнат и да се сбогуват с крал Марк.

— По-напред ми кажете името си — рекъл крал Марк.

— Сър — отвърнал Балан, — виждате, че той носи два меча, затова можете да го наричате Рицаря с двата меча.

И тогава крал Марк тръгнал към Камелот при крал Артур, а Балин и брат му се отправили към крал Риенс. И както яздели, срещнали Мерлин, ала не го познали, защото бил предрешен.

— Къде отивате? — запитал Мерлин.

— Не виждаме защо да ти кажем — рекли двамата рицари.

А Балин попитал:

— А на теб как ти е името?

— Не е дошло още времето да ти кажа — отвърнал Мерлин.

— Не вярваме да си честен човек, щом не щеш да си кажеш името — рекли двамата рицари.

— Колкото за това — рекъл Мерлин, — не ме е грижа. Пък и аз сам мога да ви кажа къде отивате — отивате при крал Риенс. Ала няма да успеете, ако не чуете съвета ми.

— Аха — рекъл Балин, — ти си Мерлин. Ще послушаме съвета ти.

— Вървете с мен — рекъл Мерлин — и ще спечелите голяма слава, ала гледайте да се държите както подобава на смели рицари, защото няма да е никак леко.

— Колкото за това — рекъл Балан, — не бой се. Ще сторим всичко, което можем.

[1] Този епизод е описан в Книга десета, глава 5. ↑

Глава 9

Как Балин и брат му, по съвета на Мерлин, пленили крал Риенс и го завели при крал Артур

Скрил ги тогава Мерлин сред листака на една гора край пътя, свалил поводите на конете им и ги пуснал да пасат, а тях самите накарал да легнат и да си починат. Към полунощ Мерлин ги разбудил и им казал да станат и да се приготвят, защото кралят бил наблизо. Той тайно се бил отдалечил от войската си с шейсет от своите най-добри рицари, ала двайсет от тях препускали напред, за да предупредят лейди Де Ванс, че кралят идва, тъй като крал Риенс щял да прекара тази нощ с нея.

— Къде е кралят? — запитал Балин.

— Потърпете малко — рекъл Мерлин. — Ей сега ще се срещнете с него на една пътека.

И показал на Балин и брат му къде язди кралят.

Тозчас Балин и брат му пресрещнали краля, повалили го на земята и го ранили тежко. После развъртели мечове наляво и надясно и убили четирийсет и повече от неговите хора, а останалите избягали. Сетне отново отишли при крал Риенс и искали да го убият, ала той се предал и рекъл:

— Рицари храбри, не ме убивайте, защото от живота ми ще спечелите много, а от смъртта ми не ще спечелите нищо.

Тогава двамата рицари рекли: „Право казвате“, и го сложили на носилка, теглена от коне.

В това време Мерлин изчезнал оттам, явил се при крал Артур преди тях и му известил, че неговият най-голям враг е пленен и победен.

— От кого? — запитал крал Артур.

— От двама рицари, които ще се понравят на ваша милост — отвърнал Мерлин. — Утре ще узнаете кои са тези рицари.

Скоро след това дошли Рицаря е двата меча и брат му Балан и довели крал Риенс от Северен Уелс. Предали го на вратарите и им заръчали да го пазят. И като съмнало, потеглили обратно.

Крал Артур отишъл тогава при крал Риенс и му рекъл:

— Кралю благородни, добре сте ми дошли. Каква случайност ви доведе тук?

— Сър — отвърнал крал Риенс, — дойдох след тежко приключение.

— Кой ви победи? — запитал крал Артур.

— Сър — отвърнал крал Риенс, — победиха ме Рицаря с двата меча и брат му, и двамата рицари с чудна храброст.

— Не ги познавам — рекъл Артур, — ала им дължа голяма благодарност.

— Аз ще ви кажа кои са — обадил се Мерлин. — Единият е Балин, дето се сдоби с меча, а другият — брат му Балан, рицар, тъй достоен и храбър, че едва ли е живял някога на земята равен нему. И много голяма ще бъде скръбта по този рицар, защото не му остава да живее дълго.

— Уви! — рекъл крал Артур. — Това дълбоко ме опечалява, защото голям е дългът ми към него, а не съм му се отплатил за добрината.

— Не бързайте — рекъл Мерлин, — той ще направи за вас много повече от стореното досега, както скоро сам ще се уверите. Ала, сър, готов ли сте за бой? Защото утре Неро, братът на крал Риенс, ще ви нападне преди пладне с голямо войнство. Затова пригответе се, а аз си отивам.

Глава 10

Как крал Артур водил тежка битка с Неро и крал Лот от Оркни, как крал Лот бил измамен от Мерлин и как били убити дванайсет крале

Тогава крал Артур приготвил войнството си и го разделил на десет дружини. А Неро се разположил на полето край крепостта Терабил с голямо войнство и макар че и той водел десет дружини, имал много повече хора от крал Артур. И тъй, Неро настъпил с по-голямата част от воините си. А Мерлин отишъл при крал Лот от Оркни и го залисвал с разни предсказания, додето Неро и войските му били разбити. И в тази битка сенешалът сър Кей се сражавал отлично и славата му не заглъхнала през целия му живот. А сър Хервил де Ревел извършил с крал Артур чудни подвизи, а самият крал Артур убил този ден двайсет рицари и ранил четирийсет. Тогава дошли Рицаря с двата меча и брат му Балан и извършили такива чудеса, че кралят и всички рицари се смаяли на делата им, а всеки, който ги зърнал, казвал, че са ангели, изпратени от небето, или дяволи от ада. А самият крал Артур рекъл, че са най-смелите рицари, които е виждал, защото нанасяли удари за чудо и приказ.

Дошъл в това време един човек при крал Лот и му казал, че докато той се бавел, Неро бил победен и убит, а също и всичките му хора.

— Горко ми! — рекъл крал Лот. — Срамувам се, че по мои вина са убити толкова достойни мъже. Защото, ако се бяхме сражавали заедно там, никое войнство на земята не би могло да ни устои. Подигра се с мен онзи измамник със своите пророчества.

(Мерлин сторил всичко това, тъй като знаел, че ако крал Лот участва със своите хора в първата битка, крал Артур щял да бъде убит и всичките му хора погубени. И добре знаел Мерлин, че през този ден един от двамата крале ще загине, и дълбоко скърбял както за единия, така и за другия, ала от двамата Мерлин предпочитал да бъде убит крал Лот, а не крал Артур.)

— А сега как е най-добре да постъпим? — запитал крал Лот от Оркни. — Дали е по-добре да сключим мир с крал Артур, или да се бием, след като повечето ви хора са убити и разгромени?

— Сър — рекъл един рицар, — нападнете крал Артур, защото хората му са уморени и изтощени от битката, а ние сме бодри.

— Ако питате мен — рекъл крал Лот, — бих искал всеки рицар да изпълни дълга си, както аз ще изпълня моя.

И тръгнали те напред със знамената си и се срещнали в такъв бой, та копня се трошили. А Артуровите рицари с помощта на Рицаря с двата меча и брат му Балан взели връх над крал Лот и войнството му. Ала крал Лот бил все в първите редици и като вършел чудни подвизи, насърчавал цялото войнство да го следва, защото надмогвал на всички рицари. Но уви! Не му било съдено да устои докрай и много е жалко, че такъв славен рицар като него трябвало да бъде сразен, тъй като по-рано бил рицар на крал Артур и женен за негова сестра. Ала понеже крал Артур обладал съпругата на крал Лот, която била негова сестра, и тя заченала от него Мордред, крал Лот се опълчил против крал Артур.

Имало по същото време един рицар, когото наричали Рицаря на чудния звяр, ала истинското му име било Пелинор. И той бил храбър мъж, та посегнал да нанесе мощен удар на крал Лот, който се сражавал срещу всичките си врагове, ала ударът не улучил него, а се стоварил върху шията на коня му и той грохнал наземи заедно с крал Лот. И тогава Пелинор бързо му нанесъл тежък удар през шлема и мечът разсякъл черепа чак до веждите. И подир смъртта на крал Лот цялата войска на Оркни се разбягала и погинали синове на много майки. Ала крал Пелинор носел вината за смъртта на крал Лот и затова сър Гауейн, десет години след като бил посветен в рицарство, отмъстил за смъртта на баща си и убил крал Пелинор със собствените си ръце.

В тази битка загинали също дванайсет крале, сражаващи се на страната на крал Лот и Неро, и всички те били погребани в църквата „Свети Стефан“ в Камелот, а останалите рицари и другите воини били погребани под една голяма скала.

Глава 11

За погребението на дванайсетте крале и за пророчеството на Мерлин, че Балин ще нанесе Пагубния удар

И тъй, на погребението на крал Лот дошла кралица Маргауз с четиримата си синове — Гауейн, Агравейн, Гахерис и Гарет. Дошли също и крал Уриенс, баща на сър Юуейн, и жена му, Вълшебницата Морган, сестра на крал Артур. Всички те дошли на погребението.

И крал Артур наредил да направят гробницата на крал Лот по-разкошна, отколкото на всички останали крале, и отредил място за нея до своята собствена. После Артур наредил да излеят от бронз и мед дванайсет фигури с образа на дванайсетте крале и да ги покрият отгоре със злато. И всяка фигура държала восъчна свещ, която горяла ден и нощ. А крал Артур бил изобразен изправен над тях с гол меч в ръка и лицата на всичките дванайсет фигури имали изражение като на победени мъже.

Всичко туй направил Мерлин чрез тайното си изкуство и рекъл на краля:

— Когато умра, тези свещи няма да горят повече и скоро след това ще почнат приключенията, додето най-подир бъде намерен Светия граал[1].

И рекъл също на Артур:

— Балин, достойният рицар, ще нанесе Пагубния удар[2], заради който ще ви сполети страшно отмъщение.

— А къде са Балин, Балан и Пелинор? — запитал крал Артур.

— Колкото до Пелинор — отвърнал Мерлин, — скоро ще го срещнете отново. Колкото до Балин, и той няма да се забави много дълго, ала другият брат ще си иде и вие не ще го видите вече.

— Кълна се — рекъл крал Артур, — те са двама чудесни рицари и особено Балин, защото надминава по храброст всички рицари, които познавам, и голям дълг имам към него.

— Сър — рекъл Мерлин, — внимавайте да пазите добре ножницата на Екскалибур, защото, додето тя е на вас, не ще загубите кръв, колкото и рани да имате.

(По-късно Артур дал ножницата на сестра си, Вълшебницата Морган, понеже имал голямо доверие в нея, ала тя обичала друг рицар повече от съпруга си, крал Уриенс, и от крал Артур. И тъй като искала да убият брат й Артур, поръчала да направят с магия друга подобна ножница и дала истинската ножница на Екскалибур на своя любим. Името на този рицар било Аколон и той след време едва не убил крал Артур[3].) После Мерлин разкрил на крал Артур, че ще стане голяма битка при Солсбъри и че собственият му син Мордред ще се бие против него[4]. Казал му също, че Багдемагус му е братовчед и роднина на крал Уриенс.

[1] Светия граал — според апокрифни християнски писания, когато Христос бил пронизан на кръста от копието на римския войник Лонгин, Йосиф Ариматейски събрал в бокала, от който Синът Божи пил на Тайната вечеря, част от кръвта му. Артуровските легенди разказват как, след като Йосиф Ариматейски занесъл Граала в Англия, той станал обект на рицарски приключения — търсенето на Светия граал. Граалът е символ на душевна и телесна чистота и може да бъде намерен само от рицар, чист от всякакви пороци и прегрешения (вж. Книга тринайсета, четиринайсет и седемнайсета). Мотивът за търсенето на Граала е разпространен в много други средновековни романси и е тема на Вагнеровата опера „Парсифал“. ↑

[2] Пагубния удар — също е свързан с легендата за Граала. ↑

[3] Вж. Книга четвърта, глава 8–11. ↑

[4] Вж. Книга двайсет и първа, глава 4. ↑

Глава 12

Как един тъжен рицар минал край Артур, как Балин го настигнал и върнал обратно и как този рицар бил убит от един невидим рицар

Един-два дни по-късно крал Артур се разболял леко и наредил да опънат шатъра му на една ливада. Легнал си там на постеля да поспи, ала сънят не идвал. Не след дълго чул силен конски тропот, погледнал през отвора на шатъра и видял да минава наблизо рицар, който горко плачел.

— Спри, любезни рицарю — рекъл Артур, — и ми кажи защо си тъй тъжен.

— Не можете да ми помогнете — отвърнал рицарят и отминал към замъка Мелиот.

Скоро след това дошъл Балин и като видял крал Артур, слязъл от коня си, приближил се и го поздравил.

— Много се радвам, че сте тук, кълна ви се — рекъл Артур. — Сър, току-що мина оттук един рицар и беше много натъжен, ала не разбрах защо. Затова ви моля да бъдете така любезен и благороден да доведете този рицар тук било насила, било по негова воля.

— И повече от туй ще сторя за ваше величество — рекъл Балин и бързо препуснал с коня си и като намерил рицаря с една девица в гората, казал му:

— Благородни рицарю, трябва да дойдете с мен при крал Артур, за да му откриете скръбта си.

— Няма да дойда — отвърнал рицарят, — защото на мен това много ще ми навреди, а и вие няма да имате полза.

— Сър — рекъл Балин, — моля ви, пригответе се, тъй като трябва да дойдете с мен, иначе ще бъда принуден да се бия с вас и да ви заведа насила, а това не ми се иска.

— Готов ли сте да ме защитите, ако дойда с вас? — запитал рицарят.

— Да — отвърнал Балин, — ще ви защитя или сам ще загина.

И тъй, той се приготвил да тръгне с Балин и оставил девицата сама. Ала тъкмо когато стигнал пред шатъра на крал Артур, дошъл някакъв невидим рицар и пронизал с копие рицаря, който яздел с Балин.

— Горко ми — рекъл рицарят. — Макар да бях под ваша закрила, уби ме един рицар на име Гарлон. Затова вземете моя кон, понеже е по-добър от вашия, и идете веднага при дамата, за да продължите делото, с което се бях заел, тъй, както ви научи тя, и да отмъстите за смъртта ми, ако можете.

— Ще сторя това — рекъл Балин, — заклевам се в рицарската си чест.

И с голяма скръб се разделил с рицаря.

Тогава крал Артур наредил да го погребат богато и заръчал да напишат на гроба му как бил убит рицарят Харлеус Брадати и как това предателство било извършено от рицаря Гарлон. А дамата винаги носела със себе си дръжката на копието, с което бил убит сър Харлеус.

Глава 13

Как Балин и девицата срещнали един рицар, когото Гарлон убил по същия начин, и как девицата дала от кръвта си поради обичая на един замък

И тъй, Балин и девицата навлезли в една гора и там срещнали рицар, който се връщал от лов, и той запитал Балин защо е толкова тъжен.

— Не желая да ви кажа — отвърнал Балин.

— Ех — рекъл рицарят, — ако имах въоръжение като вашето, щях да се бия с вас.

— Няма да стане нужда — отвърнал Балин, — защото не се боя да ви кажа. — И му разказал всичко както си било.

— Аха — рекъл рицарят, — такава ли била работата? Кълна се във всичко най-свято, че няма да се отделя от вас, додето съм жив.

И те отишли в хана, въоръжили се и поели на път. И като минавали покрай една отшелническа обител недалеч от никакви гробища, дошъл невидимият рицар Гарлон и ударил с копие рицаря Перин де Маунтбелиард и го повалил.

— Горко ми! — рекъл рицарят. — Убит съм от този коварен рицар, дето обикаля земята невидим.

— Уви! — рекъл Балин. — Това не е първото зло, що ми е сторил.

И сетне двамата с отшелника погребали рицаря под богато украсена плоча в една кралска гробница.

Ала на следващата сутрин намерили отгоре надпис със златни букви, в който се казвало, че: СЪР ГАУЕЙН ЩЕ ОТМЪСТИ НА КРАЛ ПЕЛИНОР ЗА СМЪРТТА НА БАЩА СИ, КРАЛ ЛОТ.

Скоро след това девицата и Балин стигнали до един замък и Балин слязъл от коня и се запътил заедно с девицата към замъка. Ала щом Балин прекрачил под свода на портала, подвижната решетка се спуснала зад гърба му и много мъже се нахвърлили върху девицата и искали да я убият. Когато Балин видял това, дълбоко се огорчил, че не може да й помогне. Качил се тогава на кулата и скочил от стената в рова, без да се нарани. След това изтеглил меча и искал да се сражава с тях. Ала всички рекли, че не, нямало да се сражават с него, тъй като просто изпълнявали един стар обичай на замъка. И му разказали, че от много години тяхната господарка била болна и нямало да оздравее, додето не получи сребърен съд, пълен с кръвта на непорочна девица, кралска дъщеря.

— И затова обичаят на замъка повелява да не пускаме никоя девица да мине оттук, без да напълни един сребърен съд с кръвта си — рекли те.

— Тъй да бъде — рекъл Балин, — ще даде девицата от своята кръв колкото може, ала додето съм жив, няма да позволя да я погубите.

И тъй, Балин я накарал да даде доброволно от кръвта си, ала нейната кръв не помогнала на господарката на замъка. И тази нощ Балин и девицата останали там и били приети много добре, а на сутринта отново поели по пътя си. И както се разказва по-късно в книгата за Светия граал, сестрата на сър Персивал излекувала с кръвта си тази дама, ала от това самата тя умряла[1].

[1] Вж. Книга седемнайсета, глава 11. ↑

Глава 14

Как Балин срещнал рицаря Гарлон на едно пиршество и как го убил, за да излекува с кръвта му сина на своя домакин

И тъй, минали се три-четири дни без никакво приключение, додето накрая двамата случайно намерили подслон при един мъж, богат и знатен благородник. И както седели около масата, Балин чул някой да пъшка тежко на един стол близо до него.

— Какъв е този стон? — запитал Балин.

— Ще ви кажа истината — рекъл домакинът. — Неотдавна участвах в турнир и се сражавах с един рицар, брат на крал Пелам, и два пъти го повалих. Тогава той се врече, че ще си отмъсти за стореното на човека, който ми е най-скъп. И рани сина ми тъй, че не може да оздравее, додето не се сдобия с малко от кръвта на този рицар, ала той язди невидим и не знам името му.

— Аха — рекъл Балин, — познавам този рицар и името му е Гарлон. Той уби двама мои рицари по същия начин, затова повече желая да се сражавам с него, нежели да ми дадат всичкото злато в кралството, такова зло ми е сторил.

— Добре тогава — рекъл домакинът. — Чуйте какво ще ви кажа: крал Пелам от Листенойс нареди да бъде оповестено из цялата страна, че след двайсет дни урежда празненство и че никой рицар не може да присъства на него, ако не доведе съпругата си или своята любима. И онзи рицар, вашият и моят враг, ще бъде там на този ден.

— Обещавам ви тогава — рекъл Балин, — че ще получите част от кръвта му, за да излекувате сина си.

— Още утре сутринта ще се отправим натам — рекъл домакинът му.

И тъй, на сутринта тримата поели към крал Пелам и яздили петнайсет дни, додето стигнат там. И в същия този ден започвало голямото празненство. И тъй, те слезли от конете си, оставили ги в конюшнята и се запътили към замъка. Ала домакина на Балин не го пуснали да влезе, понеже нямал дама.

Балин пък бил добре приет, завели го в една стая, свалили му доспехите и му донесли одежди каквито пожелал, а сетне поискали да им даде и меча си.

— Не — рекъл Балин, — това няма да направя, тъй като в моята страна има обичай рицарят никога да не се разделя с оръжието си и затова ще спазя този обичай или ще си ида оттук.

Тогава му позволили да задържи меча си и той влязъл в замъка и бил настанен сред достойни рицари заедно с дамата си.

Не след дълго Балин запитал един рицар:

— Няма ли в тукашния двор рицар на име Гарлон?

— Ей го там — отвърнал един рицар, — оня с черното лице. Той е най-чудният рицар на света, тъй като се движи невидим и така е погубил много храбри рицари.

— Виж ти — рекъл Балин, — нима това е той?

И дълго разсъждавал в себе си: „Ако го убия тук, няма да се отърва и аз, ала пощадя ли го сега, може би никога не ще се случи да го срещна пак и той ще извърши големи злодеяния, ако остане жив.“

Тогаз Гарлон забелязал, че Балин го гледа, приближил се до него, ударил го по лицето с опакото на ръката си и рекъл:

— Рицарю, защо ме гледаш така? Засрами се! Яж си гозбата и прави туй, за което си дошъл.

— Право казваш — отвърнал Балин. — Това не е първото зло, що си ми сторил, и затуй ще извърша онова, за което съм дошъл.

Станал разгневен и разсякъл главата му чак до раменете.

— Дайте ми копието, с което той уби вашия рицар — рекъл Балин на дамата си.

И тя му го дала, тъй като винаги го носела със себе си. И с него Балин пронизал Гарлон и рекъл на всеослушание:

— С това копие ти уби един храбър рицар, ала сега то стърчи в собственото ти тяло.

Сетне Балин извикал домакина си и му рекъл:

— Сега можете да си вземете колкото кръв ви трябва, за да излекувате сина си.

Глава 15

Как Балин се бил с крал Пелам и как мечът му се счупил, и как се сдобил с копието, с което нанесъл Пагубния удар

Тогава всички рицари станали от масата и се нахвърлили върху Балин, а сам крал Пелам скочил гневно и рекъл:

— Рицарю, ти уби брат ми. Затова ще умреш, преди да излезеш оттук.

— Добре — отвърнал Балин, — убийте ме със собствената си ръка.

— Точно така и ще сторя — рекъл крал Пелам. — В името на любовта ми към моя брат, никой освен мен няма право да се сражава с теб.

Тогава крал Пелам грабнал страховито оръжие и замахнал яростно към Балин. Ала Балин изпречил меча си между неговото оръжие и главата си, и мечът му се строшил на две. И като останал без оръжие, Балин хукнал в една стая да търси друго и така тичал от стая в стая, без да намери оръжие, а крал Пелам все го гонел. Най-подир влязъл в една стая и тя била разкошно и чудно наредена, и вътре имало легло, покрито със златоткан плат, какъвто рядко се вижда, и на него лежал човек, а до леглото стояла маса от чисто злато, поддържана от четири сребърни крака, и върху масата имало чудно копие с необикновена направа.

И като видял копието, Балин го грабнал, извърнал се към крал Пелам и го наранил тъй тежко, че крал Пелам паднал в несвяст. Тозчас покривът и стените на замъка рухнали на земята и Балин паднал и не можел да помръдне ни ръка, ни крак. И тъй, по-голямата част от замъка, който рухнал поради Пагубния удар, три дни лежала върху Балин и Пелам.

Глава 16

Как Балин бил избавен от Мерлин и как спасил един рицар, който искал да се убие от любов

Тогаз дошъл Мерлин, вдигнал Балин, намерил му добър кон, понеже неговият бил мъртъв, и му заръчал да напусне този край.

— Къде е моята дама? — рекъл Балин.

— Ето я там, лежи мъртва — рекъл Мерлин.

А крал Пелам дълги години лежал тежко ранен и не оздравял, додето не го изцерил Галахад Високородния принц, който търсел Светия граал, защото в този съд се намирала част от кръвта на Господа нашего Иисуса Христа, която Йосиф Ариматейски донесъл в тази страна, и самият той лежал на онова разкошно легло. И копието било същото, с което Лонгиус пронизал сърцето на Господа нашего Иисуса Христа. А крал Пелам бил близък сродник на Йосиф и един от най-достойните мъже, живели в онези времена, и много било жалко, че бил тъй тежко ранен от този удар, който причинил голяма печал, скръб и мъка.

Сетне Балин се простил с Мерлин и той му рекъл:

— Не ще се срещнем вече на този свят.

И потеглил Балин с коня си през красиви местности и градове и навред виждал мъртви, убити хора. А които били живи, викали през сълзи:

— О, Балин, тежки беди причини ти в тукашните земи, защото поради Пагубния удар, който нанесе на крал Пелам, сега са опустошени три страни, и бъди сигурен, че накрая възмездието ще те стигне.

И голямо облекчение изпитал Балин, като напуснал тези земи. И тъй яздил осем дни без никакво приключение. Най-подир навлязъл сред гъста гора в една долина и видял кула, край която стоял едър боен кои, вързан за високо дърво, а до него седял на земята рицар и горко плачел, а бил мъж снажен и левент. Балин му рекъл:

— Помози Бог! Защо сте тъй тъжен? Кажете ми и ще ви помогна, ако е по силите ми. Благородни рицарю, много ме наскърбихте, защото мислите ми бяха весели, а вие ми причинявате голяма болка.

Балин се отдалечил малко и погледнал коня му. Тогаз чул рицаря да говори:

— Ах, прекрасна девице, защо не устоя на обещанието си? Нали ми обеща да се срещнем тук по пладне? Да бъде проклет часът, в който ми даде този меч, понеже с този меч ще се убия.

И с тези думи изтеглил меча си. А Балин тутакси се втурнал към него и хванал ръката му.

— Пуснете ръката ми — рекъл рицарят — или вас ще убия.

— Няма нужда да ме убивате — рекъл Балин, — тъй като обещавам да ви помогна да възвърнете дамата си, ако ми откриете къде е.

— Как се казвате? — запитал рицарят.

— Казвам се Балин Свирепи.

— Ах, сър, познавам ви добре. Вие сте Рицаря с двата меча и най-храбрият мъж на света.

— А вашето име как е? — запитал Балин.

— Името ми е Гарниш от планината и съм син на беден човек, ала заради моята храброст и мъжество един херцог ме посвети в рицарство и ми даде земя. Името му е херцог Хермел и дъщеря му е тази, която любя, а мислех, че и тя ме люби.

— Далеч ли е тя оттук сега? — запитал Балин.

— Само на шест мили — отвърнал рицарят.

— Да тръгваме — рекли двамата рицари.

И като препуснали с все сила, яздили, додето стигнали до прекрасен замък със здрави стени и дълбок ров.

— Аз ще вляза в замъка — рекъл Балин — и ще видя дали е там.

И той влязъл и търсил от стая в стая и намерил леглото й, ала тя не била там. Тогаз Балин надникнал в една китна градинка и я видял под високо лаврово дърво да лежи върху постеля от зелена златоткана коприна, страстно прегърнала един рицар, а под главите им растели треви и билки. Като я зърнал Балин да лежи така с най-противния рицар, когото бил виждал — а тя била прекрасна дама, — прекосил отново всичките стаи и казал на рицаря къде я намерил да спи дълбоко и го завел на мястото, дето спяла дълбок сън.

Глава 17

Как този рицар убил любимата си и рицаря, с когото лежала, и как после се убил със собствения си меч; и как Балин отишъл в замъка, дето загинал

И когато Гарниш я видял да лежи така, от безпределна мъка кръв рукнала от устата и от носа му и с меча си отсякъл главите и на двамата. А сетне безутешно плакал и казвал:

— О, Балин, голяма скръб ми причини ти, защото, ако не бе ми показал тази гледка, нямаше да изпитам такава скръб.

— Вярвай ми — рекъл Балин, — направих го с цел да укрепя смелостта ти, да видиш и разбереш нейната измяна и да те накарам да я разлюбиш. Бог ми е свидетел, че постъпих тъй, както бих искал ти да постъпиш с мен.

— Горко ми! — рекъл Гарниш. — Сега скръбта ми е двойно по-голяма и не мога да я понеса, защото убих тази, която обичах повече от всичко на света.

И с тези думи се пронизал със собствения си меч, така че той потънал до дръжката в тялото му.

Когато Балин видял това, побързал да се отдалечи оттам, да не би хората да рекат, че той ги е убил. И след три дни стигнал до един кръст[1], на който със златни букви пишело: НИКОЙ РИЦАР НЕ БИВА ДА ПРИБЛИЖАВА САМ ТОЗИ ЗАМЪК. Тогаз видял да идва към него побелял старец, който му рекъл:

— Балин Свирепи, преминал си отвъд своя предел, като си поел насам, затова върни се назад за свое добро.

И в миг изчезнал. Сетне Балин чул да изсвирва рог като за повален при лов звяр.

— Този рог свири за мен — рекъл си Балин. — Аз съм дивечът, ала още не съм мъртъв.

И тогаз най-неочаквано видял пред себе си дами и много рицари, и всички те го посрещнали с привидна радост, приветствали го и го завели в замъка, а там се започнали танци и песни, и всякакви веселби. Сетне владетелката на замъка рекла:

— Рицарю с двата меча, трябва да се сражавате в двубой с рицаря, който пази един остров тук наблизо и не пуска да мине никого, без да се бие с него.

— Лош обичай е този — рекъл Балин, — че не може да мине оттам рицар, без да се бие.

— Ще се сражавате само с един рицар — рекла дамата.

— Тъй да бъде — рекъл той, — щом трябва, готов съм да се сражавам. Вярно, странстващите рицари често са уморени, а също и конете им, ала макар конят ми да е уморен, сърцето ми не е. С радост ще ида там, пък ако ще да намеря смъртта си.

— Сър — рекъл един рицар на Балин, — струва ми се, че щитът ви не е добър. Ще ви дам друг, по-голям. Моля ви, приемете го.

И тъй, той взел чуждия щит и оставил своя и препуснал към брега, а там се качил на голяма лодка заедно с коня. И като стигнал на острова, приближила се до него една девица и му рекла:

— О, рицарю Балин, защо оставихте щита си? Уви, излагате се на голяма опасност, понеже по щита щяха да ви познаят. Жалко за рицар като вас, тъй като по храброст и мъжество нямате равен.

— Горчиво се кая, че дойдох в този край — рекъл Балин, — ала вече не мога да се върна назад, защото това ще бъде позор за мен. Каквато и съдба да ми е отредена — било живот, било смърт, — ще я приема.

После прегледал бронята си, уверил се, че е добре въоръжен, прекръстил се и яхнал коня.

[1] В средните векове каменни кръстове често служели като пътепоказатели и километражни знаци, пред които пътниците били длъжни да спрат и да се помолят. ↑

Глава 18

Как Балин срещнал брат си Балан и как двамата се сражавали, без да се познаят, додето си нанесли един другиму смъртни рани

Тогава Балин видял да язди към него откъм замъка рицар, и конят му имал червено покривало, а самият рицар бил загърнат с плащ със същия цвят. Когато червеният рицар зърнал Балин, помислил си, че това може да е брат му, защото носел два меча, ала тъй като не познал щита му, решил, че не е той. И тъй, насочили те напред копията си и връхлетели е чудна бързина един върху друг и всеки ударил щита на другия, ала тъй здрави били копията и тъй силен устремът им, че и ездачите, и конете рухнали наземи, а двамата рицари изгубили свяст.

И Балин се наранил зле при падането от коня, тъй като бил изтощен от странствуване. Затова Балан пръв се изправил на крака, извадил меча си и се приближил към Балин. Тогава той също се изправил и се втурнал напред. И Балан пръв ударил Балин, а той вдигнал щит да отбие удара, разсякъл щита на Балан и пробил шлема му. Сетне Балин пак го ударил с оня злощастен меч и едва не погубил брат си Балан, и двамата продължили да се бият, додето не им останал ДЪХ.

Тогаз Балин вдигнал очи към замъка и видял, че от кулите ги наблюдават множество дами. И тъй, те отново се хвърлили в битка и си нанесли един другиму тежки рани. И макар да се задъхвали от изнемога, сражавали се така, че всичко наоколо почервеняло от кръв. И по това време всеки от тях бил поразил другия с по седем дълбоки рани, и дори най-малката от тях била такава, че можела да причини смъртта на най-мощния великан.

Ала пак продължавали те да се сражават и страшно било да се гледа този кръвопролитен бой, защото брънките на ризниците им се скъсали и телата им останали незащитени.

Най-сетне Балан, по-малкият брат, отстъпил малко назад и легнал на земята. Тогаз Балин Свирепи попитал:

— Как ти е името, рицарю? Защото до днес не съм срещал рицар, който да ми устои.

— Името ми е Балан — рекъл той — и съм брат на славния рицар Балин.

— Горко ми, че доживях този ден — викнал Балин и паднал в несвяст.

Довлякъл се тогава Балан до брат си и свалил шлема от главата му, ала не могъл да го познае — толкова насечено и окървавено било лицето му. Ала като се свестил, Балин рекъл:

— О, Балане, братко мой, ти уби мен, а аз — теб, и целият земен свят ще говори за нас двамата.

— Горко ми, че доживях този ден — рекъл Балан, — та по нещастна случайност не те познах, защото забелязах двата ти меча, ала тъй като носеше друг щит, помислих, че си друг рицар.

— Уви — рекъл Балин, — за всичко туй е виновен един злощастен рицар от замъка, който ме накара да сменя щита си и с това да погубя и двама ни. И ако ми беше съдено да остана жив, щях да срина този замък заради престъпните му обичаи.

— И добре щеше да сториш — отвърнал Балан, — защото, откак дойдох тук, не ме пускаха да продължа пътя си, тъй като се случи да убия един рицар, който пазеше този остров, и оттогава не мога да си ида. Ала и ти, братко, дори да не ме беше убил, както стори, пак нямаше да се измъкнеш оттук.

Дошла тогава владетелката на замъка с четирима рицари и шест дами, придружена от шестима войници, и чула как братята споделяли жалбите си един с друг и думали: „И двамата сме излезли от един гроб, ще рече от утробата на една майка, и затова и двамата трябва да легнем в един трап.“ И Балан помолил дамата да бъде така добра и заради вярната му служба да ги погребе на мястото, дето се сражавали. И тя им обещала със сълзи на очи да ги погребе богато-пребогато, както подобава на рицари като тях.

— Сега, молим ви, изпратете да доведат свещеник, за да получим причастие и да приемем светото тяло на Господа нашего Иисуса Христа.

— Добре — рекла дамата, — туй ще бъде сторено.

И изпратила да повикат свещеник, който извършил нужния обред.

— Сега — рекъл Балин, — като ни погребат в един гроб и на него напишат как пие, двама братя, сме се погубили един друг, никой храбър рицар и добър човек не ще отмине гроба ни, без да се помоли за спасението на нашите души.

И тогава всички благородни дами плакали от жал, и скоро Балан умрял, а Балин умрял едва към полунощ на следващия ден. И двамата били погребани заедно, а дамата наредила да се напише на камъка как Балан бил убит от ръката на брат си, ала името на Балин тя не знаела.

Глава 19

Как Мерлин ги погребал в един гроб и какво станало с меча на Балин

На сутринта дошъл Мерлин и повелил да напишат със златни букви на камъка: ТУК ПОЧИВА БАЛИН СВИРЕПИ, РИЦАРЯ С ДВАТА МЕЧА, КОЙТО НАНЕСЕ ПАГУБНИЯ УДАР.

И повелил Мерлин също да направят там едно легло и сторил тъй, че който легнел на него, полудявал. Ала с благородството си Ланселот от Езерото отнел вълшебната сила на това легло.

И тъй, след смъртта на Балин Мерлин взел меча му, свалил ефеса и сложил друг. Сетне Мерлин накарал един рицар, който стоял до него, да вземе меча и той се опитал, ала не успял. Тогаз Мерлин се засмял.

— Защо се смееш? — попитал рицарят.

— Ето защо — отвърнал Мерлин, — никой не ще си служи с тоя меч освен най-добрия рицар на света, и той ще бъде сър Ланселот или синът му, сър Галахад. И Ланселот ще убие с този меч човека, когото най-много обича на света, и той ще бъде сър Гауейн.

И всичко това повелил да напишат на ефеса. И повелил също да изградят мост от стомана и желязо до острова, ала само половин стъпка широк, та никой да не може да мине по него, нито да се осмели да стъпи отгоре му, освен ако е най-добродетелен мъж и храбър рицар, чист от злоба и коварство. А ножницата от меча на Балин Мерлин оставил отсам острова, та да я намери Галахад. И с магическата си сила Мерлин направил така, че мечът на Балин бил втъкнат в един изправен мраморен блок, голям колкото воденичен камък, и камъкът винаги стърчал над водата и стоял тъй дълги години, додето случайно бил повлечен от течението надолу към град Камелот или на английски Уинчестър. И в същия този ден Галахад Високородния принц дошъл при крал Артур и тъй като носел със себе си ножница, придобил и меча, забит в стърчащия над водата мраморен камък[1]. И случило се това на Сретение Господне, както се разказва в книгата за Светия граал.

Скоро след това Мерлин отишъл при крал Артур и му разказал за Пагубния удар, който Балин нанесъл на крал Пелам, и как Балин и Балан се сражавали в най-чудния двубой, който светът помни, и как двамата били погребани в един гроб.

— Уви! — рекъл крал Артур. — Това е най-скръбната вест, която съм чувал, защото не познавам други такива рицари като тях двамата на света.

Тъй завършва разказът за Балин и Балан, двама братя, родени в Нортъмбърланд храбри рицари.

Следва Книга трета.

[1] Вж. Книга тринайсета, глава 5. ↑

Книга трета

Глава 1

Как крал Артур си намерил съпруга и се венчал за Гуиневир, дъщеря на Лодегранс, крал на Камелерд, от когото по-късно получил Кръглата маса[1]

В началото, след като Артур е много приключения и по божия милост бил избран за крал, повечето му васали не знаели, че е син на Утер Пендрагон, преди Мерлин да разгласи това, та мнозина крале и лордове водили тежки войни против него по тази причина, ала Артур ги победил всичките, тъй като през повечето дни от живота си следвал съветите на Мерлин. И случило се веднъж, че крал Артур рекъл на Мерлин:

— Не ми дават мира моите васали и все повтарят, че трябвало да си намеря съпруга, ала аз няма да взема жена освен по твой съвет и препоръка.

— Добре ще е наистина да си намерите съпруга — отвърнал Мерлин, — тъй като човек достоен и благороден като вас не бива да остане дълго без съпруга. Кажете ми сега — има ли някоя, която обичате повече от другите?

— Има — рекъл крал Артур, — обичам Гуиневир, дъщерята на крал Лодегранс от Камелерд, що пази в дома си Кръглата маса, която ти ми каза, че получил от баща ми Утер. И тази девица е най-достойната и най-прекрасната дама, която познавам, на света, защото до днес не съм срещал друга, равна ней.

— Сър — рекъл Мерлин, — по красота и благородство тя е сред най-прекрасните на този свят, ала ако не я обичахте тъй силно, щях да ви намеря друга красива и добродетелна девица, която би ви се харесала и понравила, ако сърцето ви не си бе казало думата вече. Ала щом сърцето на един мъж е заговорило, няма връщане назад.

— Вярно е — рекъл крал Артур.

Ала Мерлин загатнал на краля, че Гуиневир няма да му бъде вярна съпруга, тъй като Ланселот щял да се влюби в нея и тя в него. После заговорил за приключенията, свързани със Светия граал. А след това Мерлин помолил краля да му даде хора, с които да иде да поиска ръката на Гуиневир, и кралят му дал. И явил се Мерлин при крал Лодегранс в Камелерд и му съобщил желанието на краля да вземе за съпруга дъщеря му Гуиневир.

— Добра вест е туй за мен и предобра — рекъл крал Лодегранс, — че такъв достоен, храбър и благороден крал ще се ожени за дъщеря ми. Колкото до земите ми, ако желае, ще му дам земи, ала той има достатъчно владения и не се нуждае от други. Ала аз ще му изпратя дар, който ще го зарадва много повече, защото ще му дам Кръглата маса, която получих от Утер Пендрагон. И когато е цялата заета, на нея могат да седят сто и петдесет рицари. И сто рицари аз имам, ала не ми достигат петдесет — защото толкова бяха убити по мое време.

И тъй, Лодегранс изпратил дъщеря си Гуиневир с кралски почести с Мерлин, а също и Кръглата маса със сто рицари и те пътували бодро по суша и по вода, додето наближили Лондон.

[1] Кръглата маса — според някои версии на артуровските легенди самият Мерлин направил Кръглата маса за крал Утер Пендрагон с цел да се сложи край на разприте за превъзходство по ранг и като символ на братско равноправие. Това символично значение е запазено в английския език и досега в израза „конференция на кръглата маса“. ↑

Глава 2

Как били посветени рицарите на Кръглата маса и местата им благословени от Кентърбърийския епископ

Когато крал Артур чул за пристигането на Гуиневир и на стоте рицари с Кръглата маса, много се зарадвал заради нея и заради скъпия дар и рекъл на всеослушание:

— Тази прекрасна дама е наистина добре дошла при мен, тъй като отдавна я обичам и нищо не може да ме възрадва повече. А тези рицари с Кръглата маса са ми по-драги от най-скъпите дарове.

И без да се бави, кралят наредил да се подготви сватбата и коронацията по най-тържествен начин.

— А сега, Мерлине — рекъл кралят, — върви и ми потърси из цялата страна петдесет най-храбри и достойни рицари.

Скоро Мерлин намерил четирийсет и осем такива рицари, ала повече не могъл да намери. Тогава повикали Кентърбърийския епископ и той благословил местата им на масата с най-тържествен молебен и седнали след туй четирийсетте и осем рицари на местата си.

И щом сторили това, Мерлин рекъл:

— Благородни рицари, сега трябва до един да станете и да идете и отдадете почит на крал Артур. Тогава той с по-голяма радост ще ви вземе под върховната си закрила.

И те станали и отдали почит на краля, а когато си отишли, Мерлин видял на всеки стол написано със златни букви името на рицаря, който бил седял там. Ала на два стола нямало имена.

И ето че дошъл младият Гауейн и поискал дар от краля.

— Искайте — рекъл кралят, — и ще го получите.

— Сър, моля да ме посветите в рицарство в деня, в който се венчаете за хубавата Гуиневир.

— На драго сърце ще го сторя — отвърнал крал Артур — и ще ви окажа най-високи почести — дългът ми го изисква, тъй като сте мой племенник, син на сестра ми.

Глава 3

Как един беден човек дошъл, яхнал мършава кобила, и помолил крал Артур да посвети сина му в рицарство

Не след дълго дошъл в двора един беден човек, яхнал мършава кобила, и водел със себе си красив младеж на осемнайсет години. И беднякът питал всеки срещнат:

— Къде да намеря крал Артур?

— Ей го там — рекли рицарите. — Трябва ли ти за нещо?

— Да — отвърнал беднякът, — затова съм дошъл.

Сетне застанал пред краля, поздравил го и рекъл:

— О, кралю Артур, цвят на всички рицари и крале, моля Бог да ви помага. Сър, рекоха ми, че сте обещали по време на сватбата си да дадете всекиму какъвто дар поиска, освен ако е нещо съвсем неразумно.

— Вярно е — отвърнал кралят. — Оповестил съм го пред всички и ще го изпълня, стига това да не вреди на кралството или на сана ми.

— Правдиви са думите ви и милостиви — рекъл беднякът. — Ала аз, сър, не искам нищо друго, освен да посветите сина ми в рицарство.

— Голяма чест искаш от мен — рекъл кралят на бедняка. — Как се казваш?

— Сър, името ми е Арий, говедарят.

— Чие е това желание — твое или на сина ти?

— Не, сър — рекъл Арий, — желанието не е мое, а на сина ми, защото ще ви кажа, че имам тринайсет синове и всички вършат всяка работа, каквато им дам, и с радост се трудят, ала това момче не ще да се труди за мен. Какво ли не правим двамата с жена ми, ала той все стреля с лък или мята копие, обича да гледа сражения и рицари и непрестанно, и денем, и нощем, ме моли да сторя тъй, че да го направя рицар.

— Как ти е името? — запитал кралят младежа.

— Сър, името ми е Тор.

Кралят го разгледал внимателно и видял, че има много хубаво лице и е отлично сложен за годините си.

— Ето какво — рекъл крал Артур на говедаря Арий, — доведи всичките си синове да ги видя.

И беднякът ги довел и всички много приличали на него. Ала Тор не приличал на никого от тях ни по фигура, ни по лице и бил далеч по-едър.

— А сега — рекъл кралят на говедаря, — къде е мечът, с който трябва да го посветя в рицарство[1]?

— Ето го — рекъл Тор.

— Извади го от ножницата и поискай от мен да те направя рицар — заповядал кралят.

Тогава Тор слязъл от кобилата, изтеглил меча, коленичил и помолил краля да го посвети в рицарство, та да стане и той рицар на Кръглата маса.

— Колкото за първото, ще те направя рицар — рекъл кралят и го ударил с меча по шията, казвайки: — Бъди добър рицар и дано Бог чуе молбата ми, а ако си смел и достоен, ще станеш и рицар на Кръглата маса. А сега, Мерлине, кажи дали този Тор ще бъде добър рицар, или не.

— Да, сър, трябва да бъде добър рицар, защото произхожда от личен човек, какъвто светът не познава втори, и е от кралска кръв.

— Как така, сър? — зачудил се кралят.

— Ще ви кажа — отговорил Мерлин. — Този бедняк Арий, говедарят, не му е баща, нито пък му е роднина, защото баща му е крал Пелинор.

— Не вярвам да е така — рекъл говедарят.

— Доведи жена си тук пред мен — рекъл Мерлин — и тя няма да отрече.

И тъй, скоро довели жената, хубава и добра стопанка, и тя признала всичко на Мерлин, както подобава на добродетелна жена, и разказала на краля и на Мерлин как веднъж, когато била още девойка, отишла да дои кравите и срещнала един неумолим рицар.

— Почти насила ми отне той девичеството и тогаз заченах от него Тор. И взе ми този рицар хрътката, дето беше с мен, и каза, че ще я води със себе си, за да му напомня за мен.

— Ах — рекъл говедарят, — дори не подозирах за това, ала не е трудно да повярвам, тъй като Тор никога не е приличал на мен.

— Сър — рекъл Тор на Мерлин, — не позорете майка ми.

— Сър — отвърнал Мерлин, — това е по-скоро чест, отколкото позор, защото баща ви е мъж благороден и крал и може да стори много за вас и за майка ви, тъй като вие сте заченат, преди тя да се омъжи.

— Истина е — рекла жената.

— Е, това намалява болката ми — рекъл говедарят.

[1] Средновековната церемония „посвещаване в рицарство“ се извършвала с лек удар с меч по шията на коленичилия просител за рицарско звание, който оставал вечно предан на оня, който го е посветил. ↑

Глава 4

Как сър Тор бил признат за син на Пелинор и как Гауейн станал рицар

И тъй, на сутринта крал Пелинор дошъл в двора на крал Артур и той много му се зарадвал и му разказал за Тор — че бил негов син и че го посветил в рицарство по молба на говедаря. Когато Пелинор видял Тор, той много му се понравил. Сетне кралят посветил в рицарство и Гауейн, ала Тор бил първият, когото посветил на това тържество.

— По каква причина стоят празни тези два стола? — запитал крал Артур.

— Сър — отвърнал Мерлин, — на тези места ще седят само най-достойните. А на Гибелния стол може да седи един-единствен човек и ако някой друг дръзне да го заеме, ще загине. И който седи на този стол, не ще има равен на себе си.

С тези думи Мерлин хванал крал Пелинор за ръка и като застанал зад мястото, съседно на Гибелния стол, рекъл на всеослушание:

— Ето вашето място, защото от всички тук вие сте най-достоен да го заемете.

Тогава Гауейн много му завидял и рекъл на брат си Гахерис:

— Голяма почит отдават на онзи рицар, което дълбоко ме оскърбява, тъй като не друг, а той уби баща ни, крал Лот. И затова аз ще го убия с един меч, който ми изпратиха и който е твърде остър.

— Недей сега — рекъл Гахерис, — защото аз съм все още само оръженосец, ала когато стана рицар, ще му отмъстя. Затуй, братко, добре е да почакаш, додето се случи да го срещнем извън двора, иначе ще помрачим това голямо празненство.

— Съгласен съм — рекъл Гауейн. — Тъй да бъде.

Глава 5

Как на празненството по случай сватбата на крал Артур и Гуиневир в залата се втурнал бял елен, преследван от трийсет двойки хрътки, и как една бяла хрътка ухапала елена и после един рицар я отнесъл

И тъй, приготвили всичко за голямото празненство и кралят бил венчан най-тържествено за лейди Гуиневир в църквата „Свети Стефан“ в Камелот. И когато гостите насядали всеки според положението си в двора, Мерлин отишъл при рицарите на Кръглата маса и им казал да стоят по местата си и никой да не става, „защото — рекъл той — ще видите необикновено и чудно приключение“.

И ето че, както си седели, в залата се втурнал бял елен и подир него една бяла хрътка, а сетне трийсет двойки черни хрътки се втурнали след тях с оглушителен лай. И белият елен обикалял около Кръглата маса, а после и край другите маси, додето накрая бялата хрътка го ухапала по хълбока и откъснала парче от него. Тогава белият елен скокнал с все сила и съборил един рицар, който седял на масата. И рицарят тозчас се изправил, хванал хрътката, излязъл от залата, качил се на коня си и поел нанякъде с хрътката.

И ето че начаса дошла една дама на бял жребец и викнала високо на крал Артур:

— Сър, не позволявайте да ми сторят това зло, защото хрътката, дето я отнесе рицарят, е моя.

— Не мога нищо да направя — рекъл кралят.

Тогаз пък дошъл тежковъоръжен рицар на едър кон и насила отвел дамата със себе си, а тя викала и горко плачела. И кралят се зарадвал, като напуснали двора му, понеже дамата вдигала много шум.

— Не, не — рекъл Мерлин, — не бива да се отнасяте така лекомислено към случилото се, защото тези приключения трябва да бъдат доведени до подобаващ край, иначе ще се опозорите и вие, и празникът ви.

— Съгласен съм и ще сторя така, както ме посъветваш — отвърнал кралят.

— Тогава заповядайте да повикат сър Гауейн — рекъл Мерлин, — защото той трябва да доведе обратно белия елен. Също така, сър, заповядайте да повикат сър Тор, защото той трябва да хване рицаря е хрътката или да го убие. Заповядайте да повикат и крал Пелинор, защото той трябва да доведе рицаря с дамата или пък да го убие. И преди да се върнат, тези трима рицари ще извършат чудни подвизи.

Тогава извикали тримата, както беше разказано по-горе, и всеки от тях приел поставената му задача и се въоръжил добре. Ала сър Гауейн първи получил заръката си, затова ще почнем с него.

Глава 6

Как сър Гауейн тръгнал да търси елена и как двама братя се сражавали за този елен

Тогаз препуснал сър Гауейн с все сила, а брат му Гахерис тръгнал с него като оръженосец, за да му помага. Както яздели, видели двама рицари на коне люто да се сражават и сър Гауейн и брат му се изпречили помежду им и ги запитали по каква причина се сражават.

Единият рицар отвърнал и рекъл:

— Сражаваме се за нещо съвсем дребно, а сме родни братя — от един баща и една майка.

— Гледай ти! — викнал сър Гауейн. — Защо постъпвате така?

— Сър — рекъл по-големият, — днес оттук мина бял елен и много хрътки го гонеха, а една бяла хрътка беше все по петите му. И досетихме се, че това е приключение в чест на голямото празненство на крал Артур, затова аз исках да тръгна подир тях и да спечеля слава, ала по-малкият ми брат рече, че той щял да тръгне подир елена, защото бил по-добър рицар от мен. По тази причина се скарахме и накрая решихме да докажем с оръжие в ръка кой от двамата е по-добър рицар.

— За дребни неща спорите — рекъл сър Гауейн. — Чудни хора сте вие да се карате, сякаш не сте родни братя. Затова, ако не ме послушате, аз ще се сражавам с вас. А условието ми е да се предадете и като идете при крал Артур, да се преклоните пред милостта му.

— Благородни рицарю — рекли двамата братя, — изтощени сме от битката и много кръв сме загубили поради безразсъдството си, затуй не ни се ще да се бием с вас.

— Тогава направете тъй, както ви повелявам — рекъл сър Гауейн.

— Съгласни сме да изпълним волята ви. Ала като идем там, от кого да кажем, че сме изпратени?

— Можете да кажете, че ви праща рицарят, който е поел по следите на белия елен. А вие как се казвате? — попитал сър Гауейн.

— Сурлуз от Дъбравата — рекъл по-старият.

— А аз се казвам Бриан от Дъбравата — рекъл по-младият.

И тъй, те се отправили към двора на краля, а сър Гауейн продължил напред. И проследил сър Гауейн елена по лая на хрътките, додето на пътя му се изпречила голяма река и еленът я преплувал. Ала тъкмо сър Гауейн се канел да го последва, ето че на другия бряг застанал един рицар и викнал:

— Благородни рицарю, недейте гони този елен по-нататък, защото ще трябва да се сражавате с мен.

— Не ще ме спре туй да довърша онова, що съм започнал — отвърнал сър Гауейн и пришпорил коня си да преплува реката. Сетне двамата взели копията си и връхлетели един срещу друг с все сила. Ала сър Гауейн повалил рицаря от коня, а после се обърнал и му рекъл да се предаде.

— Не, туй няма да сторя — отвърнал рицарят, — макар че ме надви на кон. Моля те, благородни рицарю, слез от седлото и нека си премерим силите с меч.

— Как се казваш? — запитал го сър Гауейн.

— Аладин от Островите — рекъл другият.

И тъй, вдигнали двамата щитове и се хвърлили напред, ала сър Гауейн ударил рицаря тъй силно през шлема, че мечът се врязал в мозъка му и той паднал мъртъв.

— Ах — рекъл Гахерис, — това се казва мощен удар, макар че си млад рицар.

Глава 7

Как гонили елена, додето влязъл в един замък и там бил убит, и как Гауейн убил една дама

Тогава Гауейн и Гахерис препуснали с все сила подир елена и насъскали по следите му три двойки хрътки и те гонили елена, додето влязъл в един замък и там, в главната зала на замъка, хрътките удушили елена. Сър Гауейн и Гахерис ги последвали вътре. Тозчас от една стая излязъл рицар с меч в ръка и убил две от хрътките пред очите на сър Гауейн, а останалите прогонил от замъка с меча си. И като се върнал, рекъл:

— О, елен мой бели, не ще си простя, че си мъртъв, защото ми бе дар от моята господарка, а аз зле те опазих. Ала люто ще отмъстя за смъртта ти, ако съм жив.

И отишъл в стаята си и се въоръжил, а като излязъл, изправил се разярен пред сър Гауейн.

— Защо уби хрътките ми? — рекъл сър Гауейн. — Те сториха само това, което е в природата им, затуй по-добре да бе излял гнева си на мен, нежели на тези безсловесни твари.

— Право казваш — отвърнал рицарят. — Отмъстих си на хрътките ти, а сега ще отмъстя и на теб, преди да си тръгнеш оттук.

Тогава сър Гауейн слязъл от коня и вдигнал щит и двамата се нахвърлили един срещу друг с такава сила, че разцепили щитовете си, разсекли шлемовете си, разкъсали ризниците си, додето накрая кръв потекла по краката им. Най-подир сър Гауейн ударил рицаря тъй силно, че той рухнал на земята и като се предал, поискал милост и го помолил в името на рицарското благородство да пощади живота му.

— Ще умреш — рекъл сър Гауейн, — защото уби хрътките ми.

— Ще изкупя вината си доколкото мога — рекъл рицарят.

Ала сър Гауейн нямал милост и посегнал да снеме шлема му и да му отсече главата. Тъкмо в този миг от една стая изскочила дамата на сърцето му и се хвърлила върху рицаря и без да иска, Гауейн отсякъл нейната глава.

— Горко ти! — викнал Гахерис. — Грозно и позорно дело извърши и се посрами навеки! Човек трябва да е милостив към онези, що молят за милост, защото рицар без милост е рицар без достойнство.

А сър Гауейн бил тъй смаян от смъртта на тази прекрасна дама, че не знаел какво върши, та рекъл на рицаря:

— Стани, ще пощадя живота ти.

— Не, не — рекъл рицарят, — не ми е нужна вече твоята милост, защото ти уби моята любима и повелителка, която обичах повече от всичко на света.

— Дълбоко се разкайвам за това — рекъл сър Гауейн. — Исках теб да посека. А сега иди при крал Артур и му разкажи какво ти се е случило и как си бил победен от рицаря, който търси белия елен.

— Все ми е едно вече дали ще живея, или ще умра — отвърнал рицарят.

Ала накрая, от страх пред смъртта, се заклел да отиде при крал Артур. И Гауейн го накарал да носи една хрътка пред себе си на коня, а друга — отзад.

Глава 8

Как Гауейн и Гахерис се сражавали с четирима рицари, как били победени и как животът им бил пощаден по молба на четири дами

И тъй, сър Гауейн влязъл в замъка, приготвил се да нощува там и посегнал да свали въоръжението си.

— Какво правиш? — рекъл Гахерис. — Да не смяташ да свалиш въоръжението си? Не забравяй, че може да имаш и други врагове тъдява.

Едва-що изрекъл тези думи, и дошли четирима добре въоръжени рицари, нападнали безмилостно сър Гауейн и му рекли:

— Новопосветени рицарю, ти посрами рицарското звание, защото рицар без милост е рицар без чест. И уби една прекрасна дама, та името ти ще тъне в позор, додето свят светува, затуй да знаеш, че сам ще имаш нужда от нашата милост, преди да си тръгнеш оттук.

И с тези думи един от тях ударил сър Гауейн тъй силно, че той едва не рухнал на земята, а Гахерис нанесъл тежък удар на този рицар. Ала връхлитали рицарите ту от едната, ту от другата страна, така че сър Гауейн и Гахерис изпаднали в смъртна опасност. Тогава един стрелец пронизал с лък ръката на сър Гауейн и му причинил силна болка.

И тъкмо когато двамата братя щели да бъдат убити, дошли четири прекрасни дами и помолили рицарите да пощадят сър Гауейн. Благосклонно, по молба на дамите, те подарили живота на сър Гауейн и Гахерис и ги накарали да се предадат в плен. Тогава Гауейн и Гахерис дълбоко се опечалили.

— Горко ни! — рекъл сър Гауейн. — Голяма болка ми причинява ръката — сигурно ще осакатея.

И жално заоплаквал нещастието си.

Рано на следната сутрин дошла при сър Гауейн една от четирите дами, която била чула жалбите му, и рекла:

— Благородни рицарю, как сте?

— Зле — отвърнал той.

— Сам сте си виновен — рекла дамата, — защото извършихте най-срамно дело, като убихте дамата, и това ще ви донесе голям позор. Ала не сте ли вие от Артуровия род?

— Тъй е наистина — рекъл сър Гауейн.

— Как се казвате? — запитала дамата. — Трябва да ми откриете името си, ако желаете да си тръгнете оттук.

— Името ми е Гауейн, син на крал Лот от Оркни, а майка ми е сестра на крал Артур.

— Тогава вие сте племенник на крал Артур — рекла дамата. — Ще се застъпя за вас да ви пуснат, от уважение към крал Артур, за да се върнете при него.

И тъй, отишла тя и разправила на четиримата рицари, че техният пленник е сестриник на крал Артур и че името му е сър Гауейн, син на крал Лот от Оркни. И те му дали главата на елена, защото заради него бил изпратен. Сетне освободили сър Гауейн, като го накарали да обещае, че ще носи със себе си убитата дама по следния начин: главата й да бъде провесена на шията му, а тялото и — проснато отпреде му върху гривата на коня.

И тъй, поел той към Камелот. И като стигнал там, Мерлин поискал от крал Артур сър Гауейн да се закълне, че ще разкаже всичките си приключения — как убил дамата и как не искал да пощади живота на рицаря, поради което била убита дамата. И тогава кралят и кралицата силно се разгневили на сър Гауейн заради убийството на дамата.

Сетне, по нареждане на кралицата, бил свикан съд над сър Гауейн и в него имало само дами, и те му определили за наказание цял живот да служи на дамите, да защищава честта им, ако бъдат оскърбени, да бъде винаги учтив и никога да не отказва милост на онзи, що моли за милост. И тъй, сър Гауейн се заклел над четирите евангелия никога да не вдига меч срещу благородна дама, освен когато се случи той да се сражава за една дама, а противникът му — за друга. Така завършват приключенията на сър Гауейн по време на сватбата на крал Артур.

Глава 9

Как сър Тор поел да търси рицаря с хрътката и какво му се случило по пътя

И тъй, сър Тор се приготвил, яхнал коня си и поел подир рицаря с хрътката. Както яздел, ненадейно отпреде му се изпречило едно джудже и ударило коня му по главата с тояга, та конят отскочил назад колкото дължината на копие.

— Защо стори това? — рекъл сър Тор.

— Защото няма да минеш оттук, без да се сражаваш с рицарите от ей онези шатри.

Тогава сър Тор забелязал два шатъра и пред тях стояли изправени две копия, а на дърветата край шатрите били окачени два щита.

— Не мога да се бавя тук — рекъл сър Тор, — тъй като имам заръка, която трябва да изпълня.

— И все пак няма да минеш — рекло джуджето и изсвирило с рога си.

Тутакси изскочил отнейде въоръжен рицар на кон, вдигнал щит и се втурнал към Тор, а той също се хвърлил насреща му и двамата така се сблъскали, че Тор го повалил на земята. Тогава рицарят се предал и помолил за милост.

— Ала в онзи шатър, сър, имам другар и той също ще се сражава с вас.

— Да заповяда — рекъл сър Тор.

И в миг видял да се приближава с голяма мощ втори рицар и двамата се втурнали напред и връхлетели един върху друг с чудна сила. И рицарят нанесъл на сър Тор толкова силен удар в средата на щита, че копието му се прекършило, а сър Тор го ударил в долния край на щита, та копието пронизало рицаря в хълбока, ала този удар не го убил. Тогава сър Тор слязъл от коня и го ударил тъй мощно по шлема, че рицарят се предал и помолил за милост.

— На драго сърце ще те пощадя — рекъл сър Тор, — ала ти и твоят другар трябва да идете при крал Артур, и да се предадете в плен.

— Какво да кажем, като ни попита от кого сме изпратени?

— Ще кажете: от рицаря, дето тръгна да търси рицаря с хрътката. А вие двамата как се казвате?

— Името ми е сър Фелот от Лангдук — рекъл единият.

— А моето име — рекъл другият — е сър Петипас от Уинчелси.

— Сега вървете — рекъл сър Тор, — и Бог да закриля и вас, и мен.

Тогаз дошло джуджето и рекло на сър Тор:

— Моля ви се, сторете ми едно добро.

— На драго сърце — отвърнал сър Тор. — Казвай!

— Искам само туй — да ми позволите да ви служа — рекло джуджето, — защото не желая да служа вече на тези малодушни рицари.

— Вземи кон и тръгвай с мен — рекъл сър Тор.

— Знам, че търсите рицаря с бялата хрътка, и затова ще ви заведа при него — рекло джуджето.

И тъй, тръгнали те през една гора и най-подир видели близо до някакъв манастир два шатъра, а пред тях имало два щита. И единият щит бил на цвят бял, а другият — червен.

Глава 10

Как сър Тор намерил хрътката при една дама и как един рицар го предизвикал на двубой заради същата тази хрътка

Тогава сър Тор слязъл от коня, дал на джуджето меча си и отишъл при шатъра с белия щит. И видял вътре три девици, легнали да спят върху постеля. Сетне влязъл в другия шатър и намерил там да спи една дама, а до нея била и бялата хрътка, която залаяла силно. Тогава дамата излязла от шатъра, а също и всичките й девици. И щом сър Тор видял бялата хрътка, грабнал я и я завел при джуджето.

— Какво правите? — викнала дамата. — Нима ще ми вземете хрътката?

— Да — отвърнал сър Тор, — защото идвам тук чак от двора на крал Артур заради тази хрътка.

— Е, добре — рекла дамата, — ала знайте, рицарю, че не ще стигнете далеч. Скоро ще ви настигнат и скъпо ще платите за нея.

— Готов съм да понеса всяко изпитание, що ми отрежда милостта божия.

И той яхнал коня и поел назад към Камелот. Ала наближавала вече нощта, та не успял да измине много път.

— Знаеш ли къде можем да се подслоним? — запитал сър Тор.

— Знам една отшелническа обител тук наблизо — отвърнало джуджето. — Там можете да преспите как да е.

И наистина не след дълго стигнали до отшелническата обител и се подслонили там. Имало сено, овес и хляб за конете им, ала за тях самите вечерята била оскъдна, та скоро я привършили. Сетне си отпочинали до сутринта, изслушали благочестиво утринната молитва и се сбогували с отшелника. И помолил го сър Тор на тръгване да го споменава в молитвите си. А той обещал да не го забравя и го благословил. Тогава сър Тор яхнал коня си и отново поел по дългия път към Камелот.

Ала не се минало много, и чули един рицар да вика високо подире им:

— Рицарю, спри се и ми върни хрътката, която отне от моята дама!

Сър Тор се обърнал и видял напет рицар на добър кон и с добро въоръжение. Тогава сър Тор вдигнал щита, взел копието в ръка и двамата връхлетели един срещу друг тъй яростно, че и конете, и ездачите паднали наземи. Ала тозчас скокнали на крака, изтеглили като разярени лъвове мечовете си, закрили се с щитовете и тъй заудряли по тях, че парчета захвърчали наоколо. Сетне пробили един другиму шлемовете, та рукнала гореща кръв, а дебелите брънки на ризниците им се секли и късали, додето гореща кръв затекла по земята. И получили и двамата рицари тежки рани и много се изтощили.

Ала сър Тор забелязал, че другият рицар съвсем е изгубил сили, и като се нахвърлил върху му, замахнал с удвоена мощ, та го повалил наземи на една страна. Тогаз сър Тор му рекъл да се предаде.

— Туй няма да сторя, додето съм жив и душата не е напуснала тялото ми — рекъл Абелеус, — освен ако ми върнеш хрътката.

— Няма да ти я дам — отвърнал сър Тор, — защото имам заръка да не се връщам без хрътка, без теб или и без двама ви.

Глава 11

Как сър Тор надвил рицаря и как той загубил главата си по искане на една дама

И ето че дошла тогава, препускайки с все сила на бял жребец, една дама и на висок глас повикала сър Тор.

— Какво желаете от мен? — запитал сър Тор.

— Моля ви — рекла дамата, — в името на крал Артур дайте ми един дар. Обещайте ми, благородни рицарю, дайте ми думата си на благородник.

— Добре — рекъл сър Тор, — каквото поискате, ще го получите.

— Сполай ви — рекла дамата. — Искам главата на коварния рицар Абелеус, защото той е най-безчестният рицар на света и най-безмилостният убиец.

— Не ми се нрави дарът, който ми искате — отвърнал сър Тор. — По-добре му позволете да поправи някак злото, което ви е сторил.

— Не, не е възможно — рекла дамата, — защото той пред очите ми уби моя роден брат, който бе по-добър рицар от него, а той не го пощади. Половин час стоях аз на колене в калта, за да спася живота на брат си, който нищо не му бе сторил, а само се бе сражавал с него както изискват рицарските закони. И въпреки всичките ми молби той му отряза главата. Затова ви моля, ако сте истински рицар, дайте ми дара, който ви искам, иначе ще ви посрамя пред целия Артуров двор, защото онзи там е най-коварният рицар и безпощаден убиец на храбри рицари.

И щом Абелеус чул това, още повече се изплашил, предал се и помолил за милост.

— Сега вече не мога да ви пощадя — рекъл сър Тор, — тъй като с това бих изменил на думата си. Додето бях готов да ви пощадя, вие не приехте милостта ми, а искахте да ви върна хрътката, която ми бе заръчано да намеря.

И с тези думи му смъкнал шлема, а оня скокнал на крака и побягнал, ала сър Тор го настигнал и му отсякъл главата.

— Сър — рекла дамата, — наближава нощ. Моля ви, елате да се подслоните у нас — не е далеч оттук домът ми.

— На драго сърце — рекъл Тор, тъй като и той, и конят му много били препатили, откак напуснали Камелот.

И тъй, отишъл той е нея и бил отлично посрещнат. А имала тя съпруг, отличен стар рицар, който го приел любезно и богато нагостил и него, и коня му. И на сутринта сър Тор изслушал литургията, закусил и се сбогувал с рицаря и дамата, а те го помолили да им каже името си.

— Не го крия — рекъл той. — Името ми е сър Тор и отскоро съм рицар, а това беше първият ми рицарски подвиг — да върна отново в двора на крал Артур онова, което този Абелеус взе оттам.

— О, любезни рицарю — рекли дамата и съпругът й, — ако дойдете нявга пак в нашия край, навестете скромния ни дом. Той ще бъде винаги на ваше разположение.

И тъй, отправил се отново на път сър Тор и на третия ден по пладне стигнал в Камелот. Кралят и кралицата, както и целият двор много се зарадвали и били крайно доволни, че се е върнал. Защото бил потеглил от двора твърде зле подготвен — само баща му, крал Пелинор, му дал един стар боен кои, а крал Артур — доспехи и меч. И туй било всичкото му въоръжение, а нямал и спътник, та тръгнал сам. Сетне кралят и кралицата, по съвета на Мерлин, го накарали да разкаже под клетва приключенията си и той ги разправил и представил доказателства за делата си, тъй както ги изложихме вече по-горе, и много се зарадвали кралят и кралицата, като ги чули.

— Не се чудете — рекъл Мерлин, — всичко туй са дреболии в сравнение с онова, което ще извърши тепърва, защото ще стане рицар храбър, един от най-благородните и храбри рицари, които светът познава, и ще бъде благонравен и с отлични качества, неотменно верен на думата си, и никога няма да се опетни с позорно дело.

И като чул тези думи на Мерлин, кралят дарил на Тор графство, както му се полагало по право. И така завършва разказът за приключенията на сър Тор, син на крал Пелинор.

Глава 12

Как крал Пелинор тръгнал подир дамата и рицаря, който я отвел, как една дама го помолила за помощ и как той се сражавал за другата дама с двама рицари, като единия от тях убил с първия удар

И тъй, крал Пелинор се въоръжил, яхнал коня и препуснал с все сила след дамата, която рицарят бил отвел. И както яздел през една гора, видял край малък извор в някаква долина да седи дама, а на коленете, й лежал ранен рицар. Тогава крал Пелинор я поздравил.

И като го съгледала, тя викнала:

— В името на Христа, помогнете ми, рицарю крал Пелинор!

Ала той не искал да се бави, макар че тя не веднъж и дваж го молила за помощ, понеже горял от нетърпение да изпълни дадената му заръка. И като видяла, че крал Пелинор няма да спре, дамата отправила молитва към Бога да стори тъй, че и той да почувства такава нужда от помощ, каквато изпитвала тя самата, та да разбере мъката й, преди да умре. И сетне, както се разказва в книгата, не след дълго раненият рицар умрял и от голяма скръб дамата се пронизала с неговия меч.

Както яздел крал Пелинор през долината, срещнал един беден човек, работник.

— Не си ли видял яхнал на кон рицар да води една дама? — запитал го крал Пелинор.

— Да — отвърнал човекът, — видях този рицар и дамата с него, и тя горко плачеше. Ей там в долината отвъд хълма са разпънати два шатъра и единият от рицарите, чиито са шатрите, препречи пътя на рицаря с дамата и каза, че тя му била братовчедка и затуй нямало да позволи той да я отведе със себе си. Най-подир се стигна дотам, че трябваше да се сражават за нея, понеже единият рече, че ще я задържи насила, а другият рече, че той има право да я вземе, тъй като й е роднина и иска да я отведе при своите. Така ги и оставих да се бият. Ако пришпорите коня си, ще ги намерите още да се сражават, а дамата я пазят двама оръженосци в шатрите.

— Господ да ти помага — рекъл крал Пелинор и като препуснал в галоп, яздил, додето съгледал двата шатъра и двамата сражаващи се рицари. Влязъл в един от шатрите, видял дамата, която търсел, и рекъл:

— Любезна господарко, трябва да дойдете с мен в двора на крал Артур.

— Благородни рицарю — рекли двамата оръженосци, които я пазели, — ей онези двама рицари се сражават за тази дама. Идете там и сложете край на спора им, споразумейте се с тях и я водете тогава, където искате.

— Право казвате — рекъл крал Пелинор.

И като яхнал коня си, изпречил се между рицарите и ги попитал по каква причина се бият.

— Благородни рицарю — рекъл единият, — ще ви отговоря. Тази дама е моя близка сродница, дъщеря на леля ми, и като чух жалбите й, че този я е грабнал против волята й, влязох в двубой с него.

— Благородни рицарю — рекъл другият, чието име било Онцлак от Уентланд, — тази дама аз заслужих с воинска храброст в двора на крал Артур.

— Не говорите истината — рекъл крал Пелинор, — защото вие влязохте там ненадейно, додето празнувахме, и отвлякохте дамата, преди някой рицар да успее да се приготви за бой, и затуй съм изпратен подире ви със заръка да я заведа обратно там, а и вас също, ако единият от нас не падне в бой. Ето защо дамата ще дойде с мен или ще загина, понеже съм дал дума на крал Артур. Затова не се сражавайте повече помежду си, тъй като не ще позволя на никого от двама ви да я отведе оттук, а ако желаете да се сражавате заради нея, сражавайте се с мен и аз ще я закрилям.

— Тъй да бъде — рекли рицарите, — пригответе се, а ние ще ви нападнем с цялата си мощ.

И тъкмо когато крал Пелинор се канел да слезе от коня си и да го заведе настрана, сър Онцлак пронизал коня му с меч и рекъл:

— Сега и ти си без кон като нас.

Като видял крал Пелинор, че конят му е мъртъв, скочил бързо, изтеглил меча си, вдигнал щит и рекъл:

— Рицарю, добре си пази главата, защото здраво ще те тресна, задето уби коня ми.

И крал Пелинор го ударил с такава сила по шлема, че разцепил главата му чак до брадата и той рухнал мъртъв на земята.

Глава 13

Как крал Пелинор взел дамата със себе си и я повел към двора на крал Артур в Камелот

Сетне се обърнал към другия рицар, който бил тежко ранен. Ала като видял какъв удар нанесъл крал Пелинор, той не пожелал да се сражава, а коленичил и рекъл:

— Вземете тази дама, моята братовчедка, щом е такава волята ви, ала, моля ви, ако сте истински рицар, не я опозорявайте и не и правете зло.

— Как? — рекъл крал Пелинор. — Няма ли да се сражавате за нея?

— Не, сър — отвърнал рицарят, — не ще се сражавам с такъв храбър рицар като вас.

— Тъй да бъде — рекъл Пелинор. — Кълна се в рицарската си чест, че няма да й причиня никакво зло. Ала сега останах без кон, та ще трябва да взема коня на Онцлак.

— Не ще се наложи — рекъл рицарят, — тъй като ще ви дам друг кон, който много ще ви се понрави, стига да дойдете да пренощувате при мен, тъй като вече мръква.

— На драго сърце ще остана с вас тази нощ — рекъл крал Пелинор.

И добре го посрещнал рицарят, нагостил го с най-вкусни ястия и пили отлично вино, и добре си починали двамата тази нощ. На сутринта крал Пелинор изслушал литургията и закусил богато, а сетне му довели хубав дорест кон, оседлан със собственото му седло.

— А сега ще ми откриете ли вашето име — рекъл рицарят, — след като ви поверих братовчедката си, за да изпълните заръката си.

— Ще ви го кажа, сър. Името ми е крал Пелинор от Островите, рицар на Кръглата маса.

— Радвам се, че братовчедката ми ще бъде под покровителството на такъв благороден рицар — рекъл рицарят.

— А вашето име как е? — запитал Пелинор. — Моля ви, кажете ми.

— Сър, името ми е сър Мелиот от Логрис[1], а тази дама, моята братовчедка, се нарича Нимю. Онзи рицар пък, който е в другия шатър, е мой побратим, отличен рицар, и името му е Бриан от Островите. Не обича той да върши зло, нито да се сражава, додето не го предизвикат тъй явно, че да откаже, би било позор.

— Чудно ми е, че не пожела да влезе в двубой с мен — рекъл Пелинор.

— Сър, той не влиза в двубой с никого, освен ако не бъде принуден.

— Доведете го някой ден в двора — рекъл Пелинор.

— Сър, ще дойдем заедно.

— И ще бъдете добре дошли в двора на крал Артур — отвърнал Пелинор, — и щедро ще ви възнаградим.

И тъй, поел той назад към Камелот, за да заведе там дамата. Както яздели през една камениста долина, конят на дамата се спънал и тя паднала на земята, та си наранила ръката и почти изгубила свяст от болка.

— Уви, сър — рекла дамата, — ръката ми е навехната и трябва да си почина.

— Ще си починете — рекъл Пелинор.

Сетне завел коня си под едно клонесто дърво, дето имало тучна трева, и го пуснал да пасе, а сам си легнал под дървото и спал почти до мръкване. И като се събудил, искал отново да потеглят на път.

— Сър — рекла дамата, — толкова е тъмно, че няма да знаете напред ли вървите или назад.

И тъй, останали да нощуват там и сър Пелинор свалил бронята си. Ала малко преди полунощ чули конски тропот.

— Тихо! — рекъл Пелинор. — Защото ей сега ще научим за някакво приключение.

[1] Логрис — така се наричала обикновено Англия на крал Артур, територия, която обхващала земите южно от реката Трент и източно от реката Севърн в Югозападна Англия и която по-късно била завладяна от англи и сакси (V-VI век). Сегашното си име Англия носи именно от названието на племето англи. ↑

Глава 14

Как по пътя, додето нощувал, крал Пелинор чул разговора на двама рицари, и за други приключения

И тозчас си сложил бронята. И скоро тъкмо пред него спрели двама рицари, единият идел откъм Камелот, а другият — откъм север. И като се срещнали, те се поздравили.

— Какви вести носите от Камелот? — попитал единият.

— Кълна се в живота си — отвърнал другият, — бях там и видях двора на крал Артур и там е събрана такава вярна дружина, та нищо не е в състояние да я разедини и почти целият свят е на страната на крал Артур, тъй като при него е цветът на рицарството. По тази причина съм поел сега на север, та да разкажа на нашите вождове за дружината, сплотена около крал Артур.

— Колкото за това — рекъл другият, — аз нося у себе си лек — най-силната отрова, що светът познава. И ще я занеса в Камелот, дето имам приятел, човек, приближен на крал Артур и обичан от него. Той ще отрови крал Артур, както е дал дума на нашите вождове, понеже е получил от тях скъпи дарове, за да го стори.

— Пазете се от Мерлин — рекъл другият рицар, — защото с помощта на дяволското си изкуство той знае всичко.

— Няма да се издам — отвърнал другият и те се разделили.

Тозчас Пелинор и дамата се приготвили за път и тръгнали към Камелот. И като минали край извора, дето оставил да лежат раненият рицар и дамата му, намерили и двамата разкъсани от лъвове или други диви зверове, тъй че само главите им били непокътнати. И Пелинор дълбоко се наскърбил, горко заридал и рекъл:

— Уви! Можех да спася живота й, ала така горях от нетърпение да изпълня заръката на крал Артур, че не се съгласих да се спра.

— Защо се опечалихте толкоз? — запитала дамата.

— Не знам — отвърнал Пелинор, — ала сърцето ми горко жали за смъртта й, понеже тя бе прекрасна дама и много млада.

— Чуйте тогава съвета ми — рекла дамата. — Вземете този рицар и го погребете край някоя отшелническа обител, а главата на дамата носете със себе си в двора на крал Артур.

И тъй, крал Пелинор вдигнал мъртвия рицар на гръб и го занесъл при един отшелник, кому го поверил трупа и заръчал да отслужи заупокойна молитва за рицаря.

— И вземете доспехите му за труда си — рекъл Пелинор.

— Ще сторя всичко, което искате — рекъл отшелникът. — Бог ми е свидетел.

Глава 15

Как, щом стигнал в Камелот, крал Пелинор се заклел над светата книга да разкаже истината за приключенията си

И сетне те се разделили с отшелника и се върнали там, дето лежала главата на дамата, и косата й била тъй прекрасна и руса, че дълбоко скърбял крал Пелинор, като я гледал, защото силно се привързало сърцето му към нейния лик. И тъй, стигнали те по пладне в Камелот и кралят и кралицата много се зарадвали, че се е завърнал в двора. И тогава го накарали да се закълне над четирите евангелия, че ще им каже истината за всичките си приключения от начало до край.

Ах, сър Пелинор — рекла кралица Гуиневир, — голяма е вината ви, задето не сте спасили живота на тази дама.

— Господарко — рекъл Пелинор, — голяма е вината и на онзи, който посегне без нужда на собствения си живот. Ала, простете ми, аз тъй горях от нетърпение да изпълня заръката ви, че не исках да се бавя, за което дълбоко се разкайвам и ще се кая до сетния ден на живота си.

— Вярно е — рекъл Мерлин. — Наистина трябва горчиво да се каете, защото тази дама бе ваша собствена дъщеря, родена от Владетелката на Рул, а мъртвият рицар бе пени любим и щеше да се венчае за нея. Отличен младеж бе той и щеше да стане добър рицар и славен мъж. Тръгнал бе към този двор и се наричаше Милес от Ливадите. Ала един рицар го нападна откъм гърба и го уби с копие и името на този рицар е Лорен Свирепи, рицар коварен и подъл. А тя от голяма скръб и мъка се уби с меча на любимия си и името й бе Елейн. И понеже не се спряхте да й помогнете, ще доживеете да видите най-добрият си приятел да ви измени, когато сте в най-тежката беда, в каквато сте изпадали през живота си. Такова изкупление е отредил Бог за деянието ви — този, комуто най-много вярвате на този свят, ще ви изостави и ще бъдете убит.

— Дълбоко съжалявам, че ще ме сполети подобно зло — рекъл крал Пелинор, — ала Бог властва над съдбата ни и може да я промени.

И тъй, след като сър Гауейн изпълнил заръката и довел белия елен, а сър Тор, синът на Пелинор, изпълнил заръката и довел хрътката, както и самият крал Пелинор изпълнил начаса своята и довел дамата, която рицарят похитил, кралят събрал всичките си рицари и на тези, които нямали много земи, раздал земи. И им заръчал никога да не вършат срамни дела, да не убиват и да избягват предателството. Също така към никого да не бъдат жестоки, а да проявяват милост към тези, що просят милост, ако не искат да загубят навеки благоразположението и закрилата на крал Артур. И винаги да помагат на дамите, девиците и жените с благородна кръв под страх от смъртно наказание. Също така никой да не взема оръжие в ръка за несправедливо дело, нито заради слава, нито заради някакви земни блага. И всички рицари на Кръглата маса, и стари, и млади, се заклели да изпълняват заръките му. И всяка година на празника Петдесетница отново се заклевали.

Свършва книгата за сватбата на крал Артур.

Следва Книга четвърта.

Книга четвърта

Глава 1

Как Мерлин се влюбил до безумие в една от владетелките на езерото и как бил затворен в една скала под голям камък и там умрял

И след тези приключения на сър Гауейн, сър Тор и крал Пелинор случило се тъй, че Мерлин безумно се влюбил в дамата, която крал Пелинор довел в двора, а тя била една от владетелките на езерото и се казвала Нимю. И Мерлин не й давал мира и искал да бъде все с нея. А тя се държала любезно и ласкаво, додето научила от него всичко, каквото пожелала да научи. А той бил така обезумял от любов, че не можел да се отдели от нея.

И тъй, Мерлин рекъл веднъж на Артур, че въпреки всичките си магии не ще живее още дълго и че скоро ще бъде жив погребан. И открил той на краля много неща, които щели да се случат, и непрестанно му напомнял да пази добре ножа и ножницата си, защото, рекъл му той, меча и ножницата щяла да ги открадне жена, към която хранел най-голямо доверие. И казал Мерлин на Артур, че додето е крал, често ще му липсва много помощта на Мерлин.

— И тогава ще сте готов да дадете цялото си кралство, ала пак да съм край вас.

— Ах — рекъл кралят, — щом знаете какво ще се случи, сторете нещо и предотвратете с магиите си злощастията.

— Не — рекъл Мерлин, — не е възможно туй да стане.

И с тези думи се разделил с краля.

И не след дълго Девицата от езерото напуснала двора и Мерлин тръгнал е нея и я следял навсякъде, където отидела. И неведнъж се опитвал Мерлин да я омагьоса с тайното си изкуство, та да остане насаме с него, ала тя го накарала да се закълне, че няма да използва магии, за да я притежава. И той се заклел. Тогава тя и Мерлин отишли отвъд морето в страната Бенуик, където управлявал крал Бан. И там Мерлин разговарял със съпругата на крал Бан, прекрасна и благородна дама на име Елейн, а видял също и младия Ланселот[1]. И дълбоко скърбяла кралицата заради кръвопролитната война, която крал Клаудас водел срещу нейния съпруг и страната й.

— Не тъжете — рекъл Мерлин, — защото, преди да изминат двайсет години, това дете ще отмъсти за вас на крал Клаудас, и то тъй, че целият християнски свят ще заговори за подвизите му. И същото това дете ще стане най-достойният мъж на света, и Галахад е било първото му име, както ми е добре известно, ала при първото му причастие сте го нарекли Ланселот.

— Истина е — отвърнала кралицата, — първото му име беше Галахад. О, Мерлин, ще доживея ли да видя сина си такъв храбър мъж?

— Да, кралице, кълна се в спасението на душата си, ще доживеете и още много зими ще видите подир туй.

Не след дълго Мерлин и дамата му си тръгнали оттам и по пътя той й показал безброй чудеса, додето накрая стигнали в Корнуол. И Мерлин все търсел удобен случай да отнеме девствеността й и много й дотягал, а тя силно желаела да се избави от него, защото се бояла от магиите му, тъй като бил син на дявола, ала по никакъв начин не успявала да го отпрати от себе си.

И случило се веднъж, че Мерлин й показал една скала, под която имало чудна пещера, издълбана чрез вълшебство, и входът й бил закрит с голям камък. Тогава тя много хитро подмамила Мерлин да влезе вътре, за да й разкаже за всички чудеса, скрити там, и сторила така, че въпреки всичките си магии той някога вече не могъл да излезе. Сетне си отишла и оставила Мерлин под камъка.

[1] Ланселот е централна фигура в по-късното развитие на артуровския цикъл. ↑

Глава 2

Как петима крале нахлули в тези земи да воюват срещу крал Артур и какъв съвет свикал той против тях

В туй време крал Артур отишъл в Камелот и устроил там голямо празненство за всеобща радост и веселие. И скоро след това се върнал в Кардол и получил там вест, че кралят на Дания, кралят на Ирландия, негов брат, кралят на Долината, кралят на Солейс[1] и кралят на остров Лонгтен — всички тези крале били нахлули в земите му с голямо войнство, опожарявали градове и крепости и убивали всеки, що се изпречел на пътя им, та тъжно било да слуша човек за делата им.

— Горко ми! — рекъл крал Артур. — Един месец отдих не съм имал, откак бях коронясан за крал на тази страна. Не ще намеря покой и сега, додето не срещна тези крале в достойно сражение, заклевам се. Защото не бива да гинат верни поданици по моя вина. Затуй, да тръгва с мен, който желае, а който не желае, нека остане.

Сетне кралят заръчал да пишат на крал Пелинор и го помолил да се приготви колкото може по-бързо за война и като събере рицарите си, да го последва начаса. И всички васали тайно недоволствали, че кралят иска да потегли на бой тъй внезапно, ала той в никакъв случай не желаел да се бави, изпратил послания до онези, които по това време не били в двора, и им заповядал да го последват.

После кралят отишъл при кралица Гуиневир и рекъл:

— Благородна съпруго, пригответе се, защото ще дойдете с мен, тъй като не мога да живея нито ден без вас. Вие ще ми вдъхвате сила и смелост, каквито и премеждия да срещна по пътя си. Не ще допусна моята дама да бъде изложена на опасност.

— Сър — отвърнала тя, — вашата дума е закон за мен и ще бъда готова, щом и вие сте готов.

И тъй, на следната сутрин кралят и кралицата поели на север с каквато дружина имали и като стигнали в гората край реката Хъмбър[2], настанили се там.

И когато изброените по-горе крале получили вест, че крал Артур е в гората край река Хъмбър, намерил се рицар, брат на един от кралете, който им дал следния съвет:

— Добре ви е известно, че със сър Артур е цветът на световното рицарство, както стана ясно от голямото сражение, което той води с единайсетте крале. Затова бързайте към него и денем, и нощем, тъй като колкото повече време минава, толкова по-силен ще става той и толкова по-слаби — ние. И тъй уверен е той в храбростта си, че е дошъл сега на бой с малцина воини, затова нека го нападнем, преди да съмне, и така ще го сразим напълно и никой от рицарите му не ще избегне смъртта.

[1] Солейс — вероятно става дума за групата острови Сили, разположени на югозапад от Корнуол. ↑

[2] Хъмбър — голяма река в Северна Англия, образувана от сливането на реките Трент и Уз. ↑

Глава 3

Как крал Артур се сражавал с тях и ги победил и как убил петимата крале, а останалите обърнал в бягство

Вслушали се петимата крале в този съвет, прекосили с войските си Северен Уелс, стигнали през нощта в лагера на Артур и нападнали войската му, додето кралят и рицарите му спели в шатрите си. И сам крал Артур бил свалил доспехите си и бил легнал да почива с кралица Гуиневир.

— Сър — рекъл сър Кей, — не е разумно, дето сте свалили доспехите си.

— Няма да има нужда от тях — рекли сър Гауейн и сър Грифлет, които спели в малък шатър, недалеч от кралския.

Ала тогаз чули голям шум и мнозина викнали: „Предателство, предателство!“

— Горко ни! — рекъл крал Артур. — Предадени сме! — А сетне викнал: — На оръжие, другари!

И всички бързо грабнали оръжие в ръка.

Дошъл тогаз при краля един ранен рицар и рекъл:

— Спасявайте се с кралицата, защото войската ни е унищожена и много народ е избит.

И тозчас кралят, кралицата и тримата рицари яхнали конете и препуснали към река Хъмбър, за да преминат на другия бряг, ала водата била толкова буйна, че не посмели да минат.

— Сега трябва да изберете дали да останете на този бряг — рекъл крал Артур. — Ако попаднете в плен, ще ви убият.

— Предпочитам да загина във водата — рекла кралицата, — нежели да падна в ръцете на враговете и да ме убият.

И както стояли и приказвали, сър Кей съгледал петимата крале да препускат сами право към тях с копия в ръка.

— Я вижте — рекъл сър Кей, — ей там идат петимата крале. Хайде да ги пресрещнем и да се сражаваме с тях.

— Това не би било разумно — рекъл сър Гауейн, — защото те са петима, а ние сме трима.

— Истина е — рекъл сър Грифлет.

— Това да не ви плаши — отвърнал сър Кей, — аз ще се заема с двама от тях, а вие — с другите трима.

И с тези думи сър Кей се втурнал е най-голяма бързина срещу тях и тъй ударил единия с копието си, че то пробило щита и се забило дълбоко в тялото му, та кралят рухнал мъртъв наземи. Видял това сър Гауейн и се втурнал с все сила срещу друг крал и го промушил през тялото. Тогава крал Артур се хвърлил срещу трети и го пронизал с копието си, та кралят паднал мъртъв. В миг сър Грифлет се спуснал срещу четвърти крал и тъй устремно го повалил от седлото, че вратът му се счупил. И сър Кей се нахвърлил срещу петия крал и го ударил така силно по шлема, че и шлемът, и главата се търколили на земята.

Добър удар бе това — рекъл крал Артур — и ти достойно изпълни обещанието си, затуй ще те тача, додето съм жив.

Сетне настанили кралицата в една лодка край брега на река Хъмбър, а Гуиневир възхвалила сър Кей за делата му и рекла:

— Ако любите някоя дама, а тя не отвърне на любовта ви, много ще сгреши. И аз ще прославям благородното ви име сред дамите, защото вие дадохте голям обет и го изпълнихте достойно.

И с тези думи кралицата отплавала. Тогава кралят и тримата рицари поели обратно към гората, защото се надявали там да узнаят нещо за воините, които са се спасили. И намерил там кралят по-голямата част от хората си и им казал, че петимата крале са мъртви.

— Затова нека почакаме всички заедно, додето съмне, и когато техните войски узнаят, че предводителите им са убити, така ще се наскърбят, че не ще могат да се защитават.

И станало точно както рекъл кралят, защото, щом разбрали, че петимата крале са мъртви, воините така се наскърбили, че не можели да се държат на конете си. Спуснал се тогаз върху им крал Артур с малък отряд воини и секли те наляво и надясно, така че почти никои не се спасил, и всички били избити, на брой около трийсет хиляди души. И когато сражението свършило, кралят коленичил и смирено благодарил Богу. Сетне изпратил да доведат кралицата и тя скоро пристигнала и много се зарадвала, че битката е свършила с победа.

Глава 4

Как битката свършила, преди да дойде крал Пелинор, и как крал Артур основал манастир на мястото, дето станало сражението

Тогава дошъл при крал Артур пратеник и му съобщил, че крал Пелинор с голямо войнство е само на три мили от тях.

А крал Артур рекъл:

— Върни се при краля и му кажи каква победа пожънахме!

И не след дълго пристигнал крал Пелинор с голямо войнство и поздравил краля и хората му и настанала всеобща радост. Сетне кралят наредил да проверят колко от неговите воини са убити. И се разбрало, че имало малко повече от двеста души убити, а осем рицари на Кръглата маса загинали в шатрите си.

Тогава кралят наредил да се построи и издигне голям манастир на мястото, дето станала битката, и му дарил много имоти от владенията си. И го нарекъл Манастира на добрата сполука.

И тъй, когато някои от воювалите срещу него се върнали в земите на петимата крале и разказали как били убити те, голяма била там скръбта. И всички врагове на крал Артур — кралят на Северен Уелс и кралете от северните области — също узнали за битката и много се угрижили.

А крал Артур бързо поел назад към Камелот.

И като пристигнал там, повикал при себе си крал Пелинор и му рекъл:

— Известно ви е, че изгубихме осем от най-добрите рицари на Кръглата маса, затова посъветвайте ме кои осем да изберем на тяхно място измежду най-добрите рицари в двора.

— Сър — рекъл Пелинор, — ще ви посъветвам, както смятам за най-добре. В двора ви има най-благородни рицари и сред младите, и сред по-старите. Затова съветвам ви да изберете половината от старите, а половината — от младите.

— Кои да бъдат старите? — попитал крал Артур.

— Сър — рекъл крал Пелинор, — струва ми се, че трябва да бъдат крал Уриенс, който е женен за сестра ви, Вълшебницата Морган, Кралят на Езерото, благородният рицар Хервис де Ревел, а четвъртият — сър Галагарс.

— Съветът ви е добър — рекъл крал Артур. — Тъй и ще сторя. А кои да бъдат четиримата млади рицари?

— Сър — отговорил Пелинор, — първият нека бъде племенникът ви сър Гауейн, рицар, равен по достойнство на всеки друг в страната, вторият, струва ми се, трябва да е сър Грифлет Син Божи, рицар добър и смел в боя, и който доживее, ще види, че той ще стане отличен рицар; третият пък, който мисля, че трябва да стане рицар на Кръглата маса, е сър Кей сенешалът, тъй като много пъти се е проявявал достойно, а ето че и в последното ви сражение заслужи голяма чест, като се зае да убие двама крале.

— Кълна се в живота си — рекъл крал Артур, — измежду всички, изброени от вас, той е най-достоен да бъде рицар на Кръглата маса, пък дори и никога да не извърши друг подвиг през живота си.

Глава 5

Как сър Тор станал рицар на Кръглата маса и как Багдемагус възнегодувал

— А сега — рекъл крал Пелинор — ще ви предложа двама рицари, а вие ще изберете по-достойния, и те са сър Багдемагус и синът ми сър Тор. И понеже сър Тор е мой син, не бива да го хваля. Ала ако не беше тъй, бих се осмелил да кажа, че няма сред връстниците му в тукашните земи по-добър рицар от него и мъж с по-добър нрав, защото сам никога не ще извърши зло, ала и никога не ще остави злото ненаказано.

— Кълна се в живота си — рекъл Артур, — той е отличен рицар и не отстъпва по нищо на другите, които споменахте вече. Знам това добре, защото са ми известни делата му. Малко говори той, ала много върши. И не познавам друг в този двор, който, макар и по майка да е от тъй издигнат род, както вашият син е по баща, да е равен нему по храброст и сила. Затова този път ще почета него, а сър Багдемагус ще оставя за друг път.

И след като тези рицари били избрани със съгласието на васалите, написали на местата им техните имена, както ги изброихме тук, и всеки заел мястото си. Ала сър Багдемагус люто се разгневил, че високата чест била оказана на сър Тор, а не нему, затова начаса напуснал двора и заедно с оръженосеца си дълго яздил през една гора, додето накрая съгледал пред себе си кръст и като слязъл от коня си, горещо се помолил Богу. И видял в туй време оръженосецът му надпис на кръста и в него се казвало, че Багдемагус няма да се върне в двора на крал Артур, додето не победи в двубой някой от рицарите на Кръглата маса.

— Вижте, сър — рекъл оръженосецът, — тук е написано нещо за вас. Затуй ви съветвам да се върнете в двора.

— Никога не ще се върна там — отвърнал Багдемагус, — додето хората не заговорят с най-голяма почит за мен и не кажат, че съм достоен да бъда рицар на Кръглата маса.

И тъй, продължил той нататък и намерил край пътя стръкче от една свещена билка, която изобразявала Светия граал, и никой рицар не можел да намери този знак, ако не води добродетелен живот.

И тъй, сър Багдемагус дълго странствал и имал много приключения, и се случило веднъж да мине край скалата, където Девицата от езерото била затворила Мерлин под камъка, и го чул там да плаче и ридае. Решил тогаз сър Багдемагус да му помогне и опитал да отмести големия камък. И когато Мерлин разбрал, че Багдемагус е там, рекъл му да не хаби силите си, защото било напразно — никой не можел да му помогне освен тази, която го била затворила там.

Тогаз Багдемагус поел отново пътя си и преживял много приключения, и доказал след време, че е отличен рицар. И сетне се върнал в двора и станал рицар на Кръглата маса.

А на другата сутрин там дошли нови вести и последвали нови приключения.

Глава 6

Как крал Артур, крал Уриенс и сър Аколон Галски гонили един елен и за чудните им приключения

И тъй, случило се веднъж, че крал Артур и мнозина негови рицари отишли на лов в една вековна гора. И станало така, че крал Артур, крал Уриенс и сър Аколон Галски подгонили едър елен и понеже имали добри коне, препускали тъй бързо, че скоро се отдалечили на десет мили от дружината си. И толкоз безжалостно пришпорвали конете си, че накрая те паднали мъртви от умора. Тогава и тримата тръгнали напред пешком, а еленът все тъй бягал сред храсталака, макар и да бил съвсем изтощен.

— Какво ще правим сега? — рекъл крал Артур. — В тежко положение изпаднахме.

— Да вървим пеша, додето намерим някъде подслон — предложил сър Уриенс.

Ала не след дълго съгледали елена да лежи на брега на голямо езеро и една хрътка го била захапала за гърлото, а много други тичали натам. Тогаз крал Артур изсвирил с рог и убил елена.

Сетне кралят се огледал наоколо и видял в езерото малък кораб, целия покрит с коприна чак до водата, и корабът се приближил току до тях и спрял в пясъка. Тогаз крал Артур отишъл на брега и погледнал в кораба, ала не зърнал вътре жива душа.

— Благородни рицари — рекъл кралят, — елате насам да видим какво има в този кораб.

Влезли тогаз тримата заедно и открили, че отвътре също бил богато украсен с копринени драперии. Вече било тъмна нощ и изведнъж сто факли лумнали навсякъде по стените на кораба, хвърляйки ярка светлина.

И тозчас се появили дванайсет прекрасни девици, коленичили в нозете им и поздравили крал Артур, като го назовали по име, и рекли, че е добре дошъл и че ще го нагостят с най-хубавото, което имат. И кралят им благодарил любезно. Тогава те завели краля и двамата му другари в разкошни покои, а там, върху една покривка, ги чакала богата трапеза, отрупана с всичко необходимо, и им поднесли всякакви вина и ястия, каквито можели да си представят. И много се учудил кралят на всичко това, понеже никога през живота си не бил угощаван тъй богато.

И след като тримата се навечеряли до насита, крал Артур бил отведен в друга стая с разкошна подредба, каквато не бил виждал нивга по-рано. Същото сторили и с крал Уриенс и го завели във втора подобна стая, а сър Аколон — в трета, все така разкошно и богато подредена. И те си легнали в постелите и скоро заспали и сънят им бил чудно дълбок през цялата тази нощ.

А на сутринта крал Уриенс се озовал в Камелот, легнал в прегръдките на жена си Вълшебницата Морган. И като се пробудил, много се зачудил как е попаднал там, защото предната вечер бил на два дни път от Камелот. А когато крал Артур се събудил, видял, че се намира в мрачна тъмница, и чул наоколо си стенанията на множество рицари.

Глава 7

Как крал Артур се съгласил да се сражава, за да се избави от тъмницата и да спаси двайсетте рицари, които били затворени там

— Кой сте вие, що тъй скърбите? — запитал крал Артур.

— Ние сме двайсет рицари пленници — отговорили те. — И някои от нас лежат тук от седем години, друга — по-дълго, а трети — по-кратко.

— По каква причина? — запитал Артур.

— Ще ви кажем — рекли рицарите. — Господарят на този замък — името му е сър Дамас — е най-коварният рицар на света, човек без чест и страхливец, какъвто светът не е виждал втори. Има той по-малък брат и храбър рицар на име Онцлак, и този измамник Дамас, по-големият брат, не иска да дели с него наследения от баща им имот, та само благодарение на воинската си храброст сър Онцлак владее богато и хубаво имение, дето живее най-добродетелно, обичан от всички. А сър Дамас, нашия господар, го мразят всички, защото е безмилостен и подъл. И тъй, от много време насам двамата постоянно воюват, ала сър Онцлак винаги побеждава и всеки път предлага на сър Дамас да излязат един срещу друг на двубой за наследството, ала Дамас не приема. Най-сетне сър Онцлак му предложил да намери друг рицар, който да се бие вместо него. Тогаз сър Дамас се съгласил да намери друг рицар, ала всички толкова го мразят и ненавиждат, че не се намери рицар, готов да се сражава заради него. И когато Дамас разбра, че никой рицар не желае да се сражава за него, огради се с много рицари и взе всеки ден да дебне рицарите, които минават през земите му в търсене на приключения, да ги пленява и да ги затваря в тази тъмница. Така хвана и нас един по един, додето странствахме по приключения, и мнозина добри рицари умряха тук от глад — осемнайсет на брой. И ако някой от нас, които сме тук сега, или от онези, дето са били тук по-рано, бе се съгласил да се сражава с брат му Онцлак, той щеше да ни освободи, ала тъй като този Дамас е такъв подлец и измамник, ние никога не бихме се сражавали за него, пък дори и да трябва да умрем заради това. И толкоз сме изтощени от глад, че едва се държим на краката си.

— Дано милостивият Бог ви избави — рекъл Артур.

И ето че скоро дошла при Артур една девица и го попитала:

— Как попаднахте тук?

— Сам не зная — отвърнал той.

— Сър — рекла тя, — ако се сражавате за моя господар, ще се избавите от тази тъмница, ако ли не, до края на живота си не ще излезете оттук.

— Тежко ми е да реша — отвърнал Артур, — ала по-добре да се сражавам, отколкото да умра в тъмница. И ако по този начин мога да избавя себе си и тези пленници, съгласен съм да изляза на двубой.

— Можете да ги избавите — рекла девицата.

— Готов съм да се сражавам начаса — рекъл Артур, — стига да имам кон и рицарски доспехи.

— Нищо не ще ви липсва — отвърнала девицата.

— Струва ми се, девице, че съм ви виждал в двора на крал Артур.

— Едва ли — отговорила девицата. — Никога не съм ходила там. Аз съм дъщеря на господаря на този замък.

Ала тя го излъгала, тъй като била от свитата на Вълшебницата Морган.

И отишла тя при сър Дамас и му казала, че един рицар ще се сражава заради него, и той заповядал да го доведат. И когато Артур застанал пред него, сър Дамас и всички рицари видели, че е мъж здрав и добре сложен, и рекли, че е жалко такъв рицар да умре в тъмница. И тъй, двамата със сър Дамас се споразумели той да се сражава заради него при условие, че всички други рицари ще бъдат освободени. И сър Дамас се заклел пред Артур, че ще стори това. А пък Артур се заклел, че ще се бие до смърт. И тогава всички затворници били изведени от мрачната тъмница в залата и освободени, ала до един останали да наблюдават двубоя.

Глава 8

Как Аколон се озовал край един извор и се врекъл да се сражава срещу Артур

Сега да се върнем при Аколон Галски, който се събудил до един дълбок извор и бил в смъртна опасност, защото лежал само на педя от ръба му. И от извора се издигала сребърна тръба, а от тръбата бликала нависоко вода и падала в мраморно корито. И когато сър Аколон видял това, прекръстил се и рекъл:

— Господ да закриля господаря ми крал Артур и крал Уриенс, защото онези девици от кораба ни измамиха — дяволи са те, а не жени. И ако изляза невредим от това злощастно приключение, ще погубя тези коварни девици, които си служат с магия, дето и да ги намеря.

Тозчас се явило едно джудже с голяма уста и сплеснат нос, поздравило сър Аколон и рекло, че го изпраща кралица Морган Вълшебницата.

— И тя ви изпраща поздрави и поръча да бъдете смел, защото утре рано призори ще се сражавате с един рицар. Затуй ви праща Екскалибур, меча на Артур, а също и ножницата му и ви моли, в името на любовта си към нея, да се сражавате докрай, без всякаква милост, както сте й обещали, когато сте си говорили тайно. А онази девица, която й донесе главата на рицаря, с когото вие ще се сражавате, тя ще направи кралица.

— Добре разбрах всичко — рекъл Аколон. — Ще изпълня обещанието си, щом имам този меч. Кога видяхте моята господарка Вълшебницата Морган?

— Току-що — рекло джуджето.

Тогаз Аколон го прегърнал и рекъл:

— Предайте моите почитания на кралицата, моята господарка, и кажете й, че ще сторя всичко, както съм й обещал, ако не загина. Сега разбирам, че е направила всичките онез магии и вълшебства заради този двубой.

— Можете да бъдете напълно сигурен в това — рекло джуджето.

Тъкмо тогаз дошъл един рицар, придружен от дама и шестима оръженосци, поздравил сър Аколон и го помолил да стане и да иде с тях в имението им да си почине. И сър Аколон яхнал един свободен кон и яздил с рицаря, додето стигнали в богато имение край малък манастир и там бил приет отлично.

В туй време сър Дамас проводил пратеници при брат си, сър Онцлак, със заръка да се приготви и рано призори да се яви на двубои с един храбър рицар, защото бил намерил храбър рицар, който да се сражава с него по всички правила. И когато тази вест стигнала до сър Онцлак, той много се угрижил, тъй като съвсем наскоро бил ранен с копие в двете бедра, и дълбоко се опечалил. И ако не бил ранен, щял да приеме двубоя. Ала случило се, че по туй време благодарение на магиите на Вълшебницата Морган Аколон бил в имението на сър Онцлак. И като научил той за двубоя и разбрал, че Онцлак е ранен, рекъл, че ще се сражава вместо него, защото именно по тази причина Вълшебницата Морган му била дала Екскалибур и ножницата — да се сражава с рицаря на другата страна. Тогаз сър Онцлак много се зарадвал и от все сърце благодарил на сър Аколон, че е готов да му помогне. И тозчас сър Онцлак известил на брат си, сър Дамас, че един негов рицар ще се яви призори на двубоя.

И тъй, на сутринта сър Артур се въоръжил, яхнал добър кон и попитал сър Дамас:

— Кога ще идем на полесражението?

— Сър — отвърнал сър Дамас, — най-напред да изслушаме утринната литургия.

И тъй, Артур изслушал литургията, а когато тя свършила, дошъл оръженосец на едър кон и попитал сър Дамас готов ли е неговият рицар.

— Защото нашият рицар отдавна чака на полесражението — завършил оръженосецът.

Тогаз сър Артур яхнал коня, а наоколо се били събрали всички рицари и простият народ от страната. Сетне, по общо съгласие, избрали дванайсет почтени мъже[1] да отсъдят изхода на двубоя.

И когато Артур бил вече на коня си, дошла една девица, проводена от Вълшебницата Морган, и донесла на Артур меч, подобен на Екскалибур, а също и ножница, и рекла:

— Вълшебницата Морган ви изпраща този меч от голяма обич към вас.

И той й благодарил и повярвал, че е така, ала то било лъжа.

[1] Обичаят води началото си от една твърде древна за Европа традиция, установена още през родовообщинния строй, когато всички спорове в рода били решавани от съвет, съставен от дванайсет старейшини. И до днес броят на съдебните заседатели, задължителна част от системата на правораздаването във Великобритания и Франция, е дванайсет. ↑

Глава 9

За двубоя между Артур и Аколон

И тъй, застанали те в двата края на полето и сетне препуснали напред с такава сила, че всеки от тях ударил с върха на копието си щита на своя противник точно в средата, така че и ездачите, и конете паднали наземи, ала и двамата рицари тозчас скочили на крака и изтеглили мечове.

И додето те се сражавали, дошла на мястото на битката Девицата от езерото, която била затворила Мерлин под камъка. И отишла тя там от обич към крал Артур, защото знаела, че Вълшебницата Морган е замислила да го погуби този ден, затова и дошла да спаси живота му.

А двамата се хвърлили яростно в битката и не един и два мощни удара си нанесли те, ала мечът на Артур не се забивал тъй дълбоко, както Аколоновият меч. И почти всеки удар, що нанасял Аколон, ранявал Артур толкоз тежко, че било цяло чудо, дето той още се държал на крака, макар кръвта да шуртяла от него. И като видял Артур колко окървавена е земята под нозете му, смаял се и едва тогава се досетил, че е измамен и мечът му е подменен, защото вече не се врязвал в стоманата както преди. И много се уплашил той, че ще загине, защото му се сторило, че мечът в ръката на Аколон с Екскалибур, тъй като с всеки негов удар от Артур се леела кръв.

— Хайде, рицарю — рекъл Аколон, — брани се добре!

Ала Артур нищо не отговорил, а замахнал и го ударил тъй силно по шлема, че Аколон се олюлял и едва не рухнал на земята. Сетне сър Аколон отстъпил крачка назад и като вдигнал високо в ръка Екскалибур, така го стоварил върху сър Артур, че той едва не паднал на земята. Тогаз и двамата люто се разярили и си нанесли не един и два тежки удара, и Артур изгубил толкова много кръв, та било цяло чудо, че още се държал на крака, ала той бил тъй преизпълнен с мъжество, че по рицарски търпял болките. Сър Аколон пък не изгубил ни капка кръв и бил все така бодър, а сър Артур все повече отпадал и си мислел, че този път наистина ще намери смъртта си, ала въпреки туй си давал вид, че ще издържи, и отблъсквал устрема на Аколон доколкото можел, макар че благодарение на Екскалибур Аколон бил така смел, че нападал все по-дръзко. Ала всички, които ги гледали, казвали, че никога не са виждали друг рицар да се сражава тъй храбро, както Артур, макар да бил изгубил толкоз кръв. И всички го съжалявали, ала двамата братя не желаели да се помирят и рицарите продължили да се сражават яростно. Сетне сър Артур се отдръпнал малко, за да си отдъхне, ала сър Аколон го призовал на бой и рекъл:

— Не е време сега да ти давам почивка!

И с тези думи се втурнал яростно срещу Артур, а сър Артур бил тъй разярен поради пролятата кръв, че стоварил отвисоко меча си върху шлема на Аколон с такава сила, че той едва не паднал наземи. Ала мечът на Артур се строшил под дръжката и паднал в окървавената трева, а ефесът останал в ръката му. И като видял това, сър Артур много се уплашил, че не ще избегне смъртта, ала продължил да се брани с щита си и не отстъпвал, нито имал вид, че е изплашен.

Глава 10

Как мечът, с който се сражавал сър Артур, се счупил и как той си възвърнал меча Екскалибур от Аколон и победил врага си

Тогава сър Аколон заговорил с коварни думи и рекъл:

— Рицарю, ти си победен и няма да устоиш още дълго. Ето, вече си без оръжие, а изгуби и много кръв. Ала не ми се ще да те убивам, затова предай се и моли за пощада.

— Не — отвърнал сър Артур, — това не мога да сторя, защото съм обещал и съм се заклел да се сражавам докрай — додето има живот в мен, и предпочитам да умра с чест, отколкото да живея в позор. И да трябва сто пъти да умра, пак ще предпочета да приема смъртта, нежели да се предам. Защото, макар че останах без оръжие, не съм останал без достойнство и ако ти ме убиеш невъоръжен, ще бъде позор за теб.

— Колкото за позора — рекъл Аколон, — за него не ме е грижа. Затова брани се, иначе си мъртъв.

И с тези думи Аколон му нанесъл такъв удар, че Артур едва не паднал на земята, и той пак му викнал да моли за пощада. Ала сър Артур отблъснал Аколон с щита си и тъй яростно го ударил с дръжката на меча, що все още стискал в ръка, че той отстъпил три крачки назад.

Когато Девицата от езерото видяла колко храбро се бие Артур и с каква подла измама искат да го убият, изпитала голяма жалост, че такъв добър рицар и смел мъж трябва да загине. И при следващия удар, който Аколон нанесъл с меча, благодарение на магия, сторена от Девицата, Екскалибур паднал от ръката му на земята.

И тозчас сър Артур скокнал към него, грабнал го и веднага познал, че това е неговият меч Екскалибур. И рекъл:

— Дълго време ти не беше при мен и голямо зло ми причини.

И видял тогава ножницата, що висяла на бедрото на Аколон, втурнал се към него, грабнал я и я запратил колкото може по-далеч.

— О, рицарю — рекъл Артур, — днес ти ми нанесе много рани с този меч, ала сега дойде и твоят час, защото, кълна се, не ще си тръгнеш оттук, додето и ти не получиш от този меч същото, каквото получих аз, тъй като ми причини големи болки и проля много моя кръв.

И с тези думи сър Артур се хвърлил върху му с все сила и го съборил на земята, смъкнал му шлема и го ударил по главата, та кръв рукнала от ушите, носа и устата му.

— Сега ще те убия — рекъл Артур.

— Убийте ме, ако такава с волята ви — отвърнал Аколон, — защото вие сте най-храбрият рицар, когото съм срещал, и виждам, че Бог е на ваша страна. Ала аз се заклех да се сражавам в този двубой докрай и додето има живот в мен, да не търся пощада, затова не ще се моля за милост, пък нека Бог ми отреди съдбата, както му е угодно.

Тогаз сър Артур го погледнал внимателно и му се сторило, че е виждал този рицар.

— Кажи ми сега, преди да те убия — рекъл Артур, — от коя страна си и от чий двор?

— Благородни рицарю — отвърнал Аколон, — идвам от двора на крал Артур и името ми е Аколон Галски.

И като чул това, Артур се смаял още повече, защото си спомнил за сестра си, Вълшебницата Морган, и за омагьосания кораб.

— О, благородни рицарю — рекъл той, — моля ви, кажете ми кой ви даде този меч и от кого го получихте?

Глава 11

Как сър Аколон разкрил пред крал Артур коварството на сестра му, Вълшебницата Морган, и желанието й да го погуби

Тогаз Аколон се замислил и рекъл:

— Проклет да е този меч, защото той е причина за смъртта ми.

— Може и така да е — отвърнал кралят.

— Сега ще ви разкажа всичко, сър — започнал Аколон. — Този меч е у мен почти от една година, а вчера Вълшебницата Морган, съпругата на крал Уриенс, ми го изпрати по едно джудже със заръка да убия брат й, крал Артур. Трябва да знаете, че крал Артур е човекът, когото тя най-силно мрази на тоя свят, понеже е най-достойният и най-храбрият от целия й род. А мен пък тя безкрайно много люби, а също и аз я любя, и ако успее с хитрините си да погуби крал Артур, лесно ще й бъде сетне да убие мъжа си, крал Уриенс, и тогава, както е замислила, ще ме направи крал на тези земи, а тя ще стане моя кралица и двамата ще властваме заедно. Ала всичко вече е свършено, защото чувствам, че ще умра.

— Да — рекъл сър Артур, — разбирам, че сте искали да станете крал на тази страна. Ала би било голямо зло да убиете господаря си.

— Вярно е — рекъл Аколон. — Ала сега, след като ви открих истината, кажете ми и вие откъде сте и от чий двор.

— О, Аколон — рекъл крал Артур, — дойде време да научиш — аз съм крал Артур, комуто ти причини голямо зло.

Като чул това, Аколон викнал високо:

— Добри ми и любезни господарю, смилете се над мен, защото не ви познах.

— О, сър Аколон — отвърнал крал Артур, — ще се смиля над теб, понеже разбирам от думите ти, че наистина не си знаел кой съм. Ала от думите ти разбирам също, че си бил готов да ме погубиш и поради това си предател, но не те виня много, тъй като сестра ми, Вълшебницата Морган, те е подмамила с коварното си изкуство да се поддадеш на коварните й замисли и да се съгласиш да й помогнеш. Ала знай, че ако съм жив, ще й отмъстя тъй, че целият християнски свят ще заговори за това. Бог ми е свидетел, че я обичах и почитах повече от всичките си роднини, че й вярвах повече, отколкото на собствената си съпруга и на целия си род.

Сетне Артур извикал съдниците на двубоя и им рекъл:

— Благородници, елате тук. Ето ни, стоим пред вас — двама рицари, които се сражаваха, нанасяйки си тежки рани, и всеки от нас можеше да убие другия, ако случаят бе отредил тъй. Ала знайте, че ако се бяхме разпознали по-рано, нямаше да има двубой и нито един удар нямаше да бъде нанесен.

Тогаз Аколон викнал високо, та да го чуят всички рицари и насъбралия се там народ, и рекъл:

— О, лордове, този благороден рицар, с когото се сражавах — за което горчиво се кая, — е най-храбрият, най-мъжественият и най-достойният човек на света, защото това е самият крал Артур, нашият суверенен господар, и за беда, по една зла случайност аз влязох в двубой със своя крал и повелител, чийто васал съм.

Глава 12

Как крал Артур помирил двамата братя и върнал свободата на двайсетте рицари и как издъхнал сър Аколон

Тогаз всички паднали на колене и помолили крал Артур за милост.

— Милост ще има — рекъл крал Артур, — защото сами виждате какви злини сполетяват понякога странстващите рицари и как аз се сражавах с един от собствените си рицари за моя и за негова голяма беда. Ала, благородни рицари, понеже съм тежко ранен, а и сър Аколон също, и се нуждая от малко почивка, чуйте какво решавам за тези двама братя. Що се отнася до теб, сър Дамас, макар да защитавах твоите права в двубоя и да излязох победител срещу този рицар, ще те съдя, сър Дамас, защото си известен като надменен и зъл рицар и не се отличаваш с храброст в делата си. Затова отсъждам да дадеш на брат си цялото имение и всичко, което принадлежи към него, и сър Онцлак да го владее и управлява. И всяка година да ти дава по един млад жребец за езда, защото повече ти подхожда да яхаш него, нежели боен кон. И ти заповядвам, сър Дамас, под страх от смъртно наказание, никога да не оскърбяваш странстващите рицари, поели да търсят приключения. А на тези двайсет рицари, що отдавна държиш в тъмница, ще върнеш цялото им въоръжение, така че да останат доволни. И ако някой от тях дойде в двора ми и се оплаче от теб, кълна се в живота си, ще умреш. А що се отнася до вас, сър Онцлак, понеже сте известен като добър и храбър рицар, предан и благороден във всичките си дела, ето какво ви повелявам: желая незабавно да дойдете в двора ми и да станете мой рицар, и ако делата ви и в бъдеще са такива, каквито са били досега, ще ви издигна с божията милост и не след дълго ще живеете така охолно, както живееше брат ви, сър Дамас.

— Бог да ви благослови за вашата безкрайна доброта и щедрост — рекъл сър Онцлак. — От днес насетне винаги ще бъда на вашите заповеди. Но, сър, по волята божия неотдавна бях ранен в двете бедра от един странстващ рицар и още не съм оздравял напълно, инак аз сам щях да се сражавам днес с вас.

— Ако беше такава волята божия — рекъл Артур, — нямаше да получа толкоз тежки рани. И ще ви кажа защо: нямаше да получа толкоз тежки рани, ако собственият ми меч не ми бе откраднат чрез най-голямо коварство. И този двубой бе нагласен предварително, така че да бъда убит, и всичко това бе извършено чрез подло предателство и коварни магии.

— Уви! — рекъл сър Онцлак. — Много ме опечалява туй, че може да се намери човек, на бил той мъж или жена, който да таи в сърцето си предателски чувства спрямо крал, тъй прославен с благородство и храброст като вас.

— Скоро ще получат заслуженото, ако е отредил Бог — отвърнал Артур. — Ала сега кажете ми колко далеч съм от Камелот.

— Сър, на два дни път сте оттам.

— Няма ли наблизо някоя света обител, дето да си почина? — рекъл сър Артур.

— Сър — отговорил Онцлак, — на три мили оттук има богат женски манастир, основан от предците ми.

Тогаз кралят се сбогувал с всички, яхнал коня и поел натам, а с него и сър Аколон. И като стигнали в манастира, крал Артур заръчал да повикат лечители, та да прегледат раните му, а също и тези на сър Аколон. Ала сър Аколон издъхнал след четири дни, тъй като бил изгубил толкова кръв, че не можел да оживее, а крал Артур скоро оздравял.

И след като Аколон издъхнал, крал Артур наредил на шестима рицари да го положат на носилка, теглена от коне, и да закарат тялото му в Камелот. И рекъл:

— Занесете го на сестра ми, Вълшебницата Морган, и кажете, че й го пращам дар. Кажете й също, че мечът ми Екскалибур и ножницата са у мен.

И тъй, те потеглили с мъртвеца.

Глава 13

Как Морган се опитала да убие мъжа си, крал Уриенс, и как синът й, сър Юуейн, го спасил

В туй време Вълшебницата Морган мислела, че крал Артур е вече мъртъв. И тъй, видяла тя един ден крал Уриенс да спи в леглото и като извикала една девица от свитата си, рекла й:

— Иди ми донеси меча на моя господар, защото никога досега не съм имала по-удобен случай да го убия.

— О, господарко — рекла девицата, — ако убиете крал Уриенс, не ще избегнете наказанието.

— Не се грижи за това — отвърнала Вълшебницата Морган, — тъкмо сега е най-удобното време да го сторя, затуй бързай и ми донеси меча.

Излязла девицата, отишла в покоите на сър Юуейн и го намерила да спи в постеля. Приближила се до него, събудила го и рекла:

— Станете и идете при моята господарка, майка ви, защото тя иска да убие баща ви, додето той спи в леглото, а аз трябва да й занеса меча му.

— Добре — рекъл Юуейн, — върви да изпълниш заръката, а другото остави на мен.

И тъй, девицата с разтреперани ръце донесла на Морган меча, а тя бързо го поела, изтеглила го от ножницата, смело се приближила до леглото и зачакала сгода да убие крал Уриенс.

И тъкмо вдигнала меча да нанесе удара, сър Юуейн скочил върху майка си, хванал ръката й и викнал:

— О, сатана, що искаш да сториш? Ако не ми беше майка, с тоз меч щях да ти отсека главата. Ах, хората разправят, че Мерлин е изчадие на ада, ала аз мога да кажа, че съм роден от дявол в човешки образ.

— О, скъпи сине Юуейн, смили се над мен. Дяволът ме изкуши, затуй те моля за пощада. Никога вече не ще вдигна ръка за такова дело. Спаси честта ми и не ме издавай.

— Ще ти простя при едно условие — отвърнал сър Юуейн, — никога вече да не вършиш подобни злини.

— Няма, синко — рекла тя, — уверявам те.

Глава 14

Как Вълшебницата Морган дълбоко скърбила за смъртта на Аколон и как откраднала ножницата на Артур

Не минало много и до Вълшебницата Морган стигнала вестта, че Аколон е мъртъв и тялото му лежи в църквата, а крал Артур си е възвърнал меча. И когато кралица Морган узнала, че Аколон е мъртъв, толкова се нажалила, че сърцето й едва не се пръснало от мъка, ала тъй като не искала никой да разбере това, външно изглеждала спокойна и не издавала скръбта си. Ала добре знаела тя, че ако дочака брат й Артур да се върне в Камелот, всичкото злато на света не ще е достатъчно, за да откупи живота си. Затова отишла при кралица Гуиневир и я помолила за разрешение да отпътува.

— Можете да почакате, додето брат ви, кралят, се върне — рекла кралица Гуиневир.

— Не мога — отвърнала Вълшебницата Морган, — защото получих такива вести, че трябва да потегля начаса.

— Добре — рекла Гуиневир, — можете да тръгнете когато желаете.

И тъй, рано на следната сутрин, преди още да съмне, Морган яхнала коня си и препускала целия ден и по-голямата част от нощта, а на другия ден по пладне стигнала в женския манастир, дето бил крал Артур. И като знаела, че е там, попитала къде може да го намери. Отговорили й, че е легнал в постелята си да спи, понеже малко отдих бил намерил през последните три нощи.

— Добре сте сторили — рекла тя. — И заповядвам никой да не го буди, преди аз да сторя това.

Сетне слязла от коня и се замислила как да му открадне меча Екскалибур. И тъй, отишла тя направо в покоите му и никой не посмял да наруши повелята й. И като влязла вътре, намерила Артур да спи в постелята, а мечът Екскалибур лежал оголен в дясната му ръка. Щом видяла това, Вълшебницата Морган много се разтревожила, защото не можела да вземе меча, без да разбуди брат си, а знаела, че събуди ли се той, свършено е с нея. Затова грабнала само ножницата, яхнала коня си и препуснала нанейде.

Когато кралят се пробудил и видял, че ножницата я няма, разгневил се и попитал кой е идвал. Тогаз му казали, че сестра му, кралица Морган, е идвала, пъхнала ножницата под мантията си и изчезнала.

— Горко ми! — рекъл крал Артур. — Зле ме опазихте вие.

— Сър — отвърнали те, — не посмяхме да нарушим повелята на сестра ви.

— Ах! — рекъл кралят. — Доведете ми най-бързия кон, който можете да намерите, и кажете на сър Онцлак веднага да се въоръжи, да вземе и той добър кон и да тръгне с мен.

Тозчас кралят и Онцлак се въоръжили както трябва, препуснали след дамата и скоро стигнали до един кръст. И зърнали те наблизо говедар със стадото му и попитали бедняка дали не е минавала оттам дама на кон.

— Сър — отвърнал беднякът, — току-що мина оттук една дама с четирийсет конници и пое към ей оная гора.

Тогаз те пришпорили конете си и се втурнали подир нея и не след дълго Артур съгледал Вълшебницата Морган и я подгонил с най-голяма бързина. Ала щом забелязала преследвачите си, тя препуснала с все сила през гората, додето излязла на открито поле. Разбрала тогаз Вълшебницата: Морган, че няма да успее да се измъкне, и като спряла до едно езеро наблизо, рекла:

— Каквото и да стане с мен, брат ми няма да си възвърне тази ножница.

И с тези думи запратила ножницата в най-дълбокото място на езерото и тя потънала, понеже тежала от злато и скъпоценни камъни. Сетне Морган препуснала отново и скоро стигнала в една долина, дето имало големи скали. И като видяла, че я настигат, сторила тъй с магиите си, че и тя, и конят й, и хората й се превърнали в мраморни фигури.

И не след дълго сър Артур и сър Онцлак стигнали там и разпознали Вълшебницата Морган и хората й, та дори могли да разберат кои били рицарите й.

— Ах — рекъл кралят, — стигна ги божието възмездие! Жалко, че ги сполетя такова злощастие.

Сетне взел да търси ножницата, ала никъде не я намерил. И тогаз се върнал в манастира, отдето бил дошъл.

И когато Артур се отдалечил, Вълшебницата Морган възвърнала на всички предишния им образ и рекла:

— Рицари, сега можем да вървим където пожелаем.

Глава 15

Как Вълшебницата Морган спасила един рицар, когото щели да удавят, и как крал Артур се върнал у дома

После Морган ги запитала:

— Видяхте ли брат ми Артур?

— Да — отвърнали рицарите, — видяхме го добре и сама щяхте да се уверите в това, защото войнственият израз на лицето му щеше да ни накара да избягаме, ако можехме да мръднем от мястото си.

— Вярвам ви — рекла Морган.

И поела тя отново на път и скоро срещнала рицар, който носел на седлото пред себе си друг рицар с вързани ръце и крака и с кърпа на очите и отивал да го удави в един кладенец. И като видяла вързания рицар, тя попитала:

— Какво ще правите с този рицар?

— Господарко — отвърнал рицарят, — ще го удавя.

— По каква причина? — попитала тя.

— Защото го заварих с жена ми. Затуй и нея скоро я чака същата смърт.

— Би било жалко — рекла тя. — А вие, рицарю, какво ще кажете? Вярно ли е това, което чувам за вас? — запитала тя рицаря, когото щели да давят.

— Не, уверявам ви, господарко, той не говори истината.

— Откъде идвате — запитала Вълшебницата Морган — и от кои земи сте?

— Аз съм от двора на крал Артур и името ми е Манасен, братовчед на Аколон Галски.

— Вярвам ви — рекла тя. — От любов към него ще ви спася, а вашия враг ще го сполети участта, която готвеше за вас.

И тъй, Манасен бил освободен, а другият рицар — вързан. И Манасен му взел оръжието и бронята и сам се облякъл в нея, качил се на коня му, преметнал рицаря на седлото пред себе си и като отишъл при кладенеца, хвърлил го вътре и го удавил. Сетне се върнал при Морган и я запитал иска ли да прати някаква вест на крал Артур.

— Кажете му, че ви избавих не от любов към него, а от любов към Аколон, и му кажете още, че додето мога да превръщам себе си и тези, които са с мен, е камъни, не се боя от него. И нека знае, че мога и много повече да сторя, когато му дойде времето.

Сетне се отправила към страната Гор, дето била посрещната с най-големи почести. И укрепила там крепостите и градовете си, тъй като все се страхувала от крал Артур.

И когато кралят си починал добре в манастира, върнал се в Камелот, а кралицата и васалите много се зарадвали на завръщането му. И като чули за странните приключения, които вече разказахме, удивили се от коварството на Вълшебницата Морган и мнозина рицари настоявали да бъде изгорена на клада. Тогаз в двора пристигнал Манасен и разправил на краля какво се случило с него.

— Няма що — рекъл кралят, — добра сестра имам. Ала така ще й отмъстя, ако съм жив, че целият християнски свят ще заговори за това.

И ето че на другата сутрин дошла при краля една девица, изпратена от Морган, и донесла богато украсена мантия, каквато не били виждали до този ден в двора — цялата покрита с безценни камъни, и по-скъпи камъни кралят никога не бил виждал. И рекла девицата:

— Тази мантия ви я изпраща вашата сестра и моли да приемете този дар от нея. И ако с нещо ви е разгневила, готова е да изкупи вината си когато пожелаете.

И като видял мантията, кралят много я харесал, ала нищо не казал.

Глава 16

Как Девицата от езерото спасила крал Артур от една мантия, която щяла да го изгори жив

Дошла тогаз при краля Девицата от езерото и му рекла:

— Сър, трябва да ви кажа нещо насаме.

— Говорете — рекъл кралят, — слушам ви.

— Сър — рекла девицата, — не обличайте тази мантия, и додето не се уверите каква е, в никакъв случай не я намятайте нито вие, нито вашите рицари, а първо заповядайте на тази, която ви я донесе, сама да я облече.

— Тъй да бъде — рекъл крал Артур, — ще постъпя както ме съветвате.

И тогаз се обърнал към девицата, изпратена от сестра му, и рекъл:

— Девице, желая вие първа да наметнете тази мантия, която ми донесохте.

— Сър — отвърнала тя, — не ми прилича да нося кралски одежди.

— Кълна се в живота си — рекъл Артур, — ще я облечете вие, защото нито аз, нито кой да е друг от хората ми няма да я сложи на гърба си преди вас.

Сетне кралят заповядал да я загърнат с мантията и тозчас девицата паднала мъртва, без дума да продума, и станала на въглен.

Разгневил се тогаз кралят още по-люто отпреди и рекъл на крал Уриенс:

— Моята сестра, жена ви, вечно замисля срещу мен коварства и знам, че вие и моят племенник, синът ви, заговорничите с нея да ме погубите. Колкото за вас, не ми се вярва много да сте в съюз с нея, тъй като сам Аколон ми призна, че тя възнамерява да погуби и вас, и мен. Ето защо не ви обвинявам в измяна. Ала що се отнася до сина ви, сър Юуейн, него аз подозирам и затова повелявам да го изгоните от двора ми.

И тъй, сър Юуейн бил прокуден. А когато сър Гауейн узнал това, приготвил се да тръгне с него и рекъл:

— Който пропъжда братовчеда ми, пропъжда и мен.

Сетне двамата се отправили на път, навлезли във вековна гора и не след дълго стигнали до един манастир, дето били приети добре. И когато кралят узнал, че Гауейн е напуснал двора му, и той, и всичките му васали дълбоко се наскърбили.

— Стана тъй — рекъл Гахерис, братът на Гауейн, — че заради едното, изгубихте двама добри рицари.

На другата сутрин двамата изслушали литургията в манастира и поели напред, додето стигнали вековна гора. Там, в една долина, сър Гауейн съзрял край висока кула дванайсет прекрасни девици и двама въоръжени рицари на едри коне, и девиците се въртели насам-натам около едно дърво. Тогаз сър Гауейн видял, че на дървото виси бял щит и като минавали край него, някои от девиците го заплювали, а други хвърляли отгоре му кал.

Глава 17

Как сър Гауейн и сър Юуейн срещнали дванайсет прекрасни девици и как те им се оплакали от сър Мархаус

Тогава сър Гауейн и сър Юуейн се приближили до тях и ги запитали защо поругават така щита.

— Благородни рицари, ще ви кажем — отвърнали девиците. — Има в този край един рицар и негов е белият щит, дето виждате тук. Храбър мъж е той, ала ненавижда всички жени и благородни дами, та затова поругаваме щита му.

— Ето какво ще ви кажа — рекъл сър Гауейн, — не подобава на добър рицар да презира всички жени и благородни дами, ала може би, ако ви ненавижда, той има причина за това. А може би някъде другаде той обича девиците и благородните дами и те него обичат, щом е такъв храбър мъж, както го описвате. Кажете ми, как му е името?

— Сър — рекли те, — името му е Мархаус, син на краля на Ирландия.

— Познавам го добре — рекъл сър Юуейн. — Той е отличен рицар — видях го да доказва това на един турнир, дето бяха събрани много рицари, ала никой не можа да му устои.

— Ах, благородни девици — рекъл сър Гауейн, — струва ми се, че лошо постъпвате, защото предполагам, че тоз, който е закачил щита си тук, сам не ще се бави дълго. Тогаз нека тези двама рицари премерят силите си с него на кон — това ще бъде по-достойно за вас, нежели туй, що правите сега. А аз не желая да стоя повече тук и да гледам как се петни рицарски щит.

И с тези думи сър Юуейн и сър Гауейн се отдалечили малко встрани и скоро видели сър Мархаус да приближава право към тях, яхнал едър кон. И когато дванайсетте девици зърнали сър Мархаус, хукнали като обезумели към кулата, та някои изпопадали на земята. Тогаз един от рицарите от кулата вдигнал щит и викнал:

— Сър Мархаус, брани се!

И връхлетели те един върху друг с такава мощ, че рицарят счупил копието си о Мархаус, а той го ударил с все сила, та му строшил врата и гръбнака на коня му. Видял това другият рицар от кулата и се втурнал срещу Мархаус. И двамата се сражавали тъй яростно, че скоро рицарят от кулата рухнал мъртъв на земята заедно с коня си.

Глава 18

Как сър Мархаус се сражавал със сър Гауейн и сър Юуейн и как ги повалил и двамата

Тогаз сър Мархаус се приближил до щита си, видял как е, осквернен и рекъл:

— За стореното ми зло донейде си отмъстих, затуй от любов към тази, която ми даде белия щит, ще нося него, а своя ще закача на мястото му.

И окачил белия щит на шията си. Сетне отишъл право при сър Гауейн и сър Юуейн и ги попитал какво ги води в този край. А те му отговорили, че са от двора на крал Артур и са тръгнали да търсят приключения.

— Добре тогава — рекъл сър Мархаус, — ето пред вас стои странстващ рицар, готов за всякакви приключения, стига да пожелаете.

И с тези думи се отдалечил на необходимото разстояние като за двубой.

— Нека го оставим да си върви по пътя — рекъл сър Юуейн на сър Гауейн. — Той е отличен рицар и не ми се ще да се сражавам с него.

— Не — отвърнал сър Гауейн, — не може тъй. Голям позор ще е за нас да не опитаме силите си, колкото и добър рицар да е той.

— Тъй да бъде — рекъл сър Юуейн, — ала аз ще се сражавам преди теб, тъй като съм по-слаб и ако бъда повален, ти ще можеш да отмъстиш за мен.

И втурнали се двамата рицари един срещу друг с цялата си мощ и сър Юуейн ударил сър Мархаус с копието си така, че то се строшило на парчета о щита, а сър Мархаус му нанесъл такъв тежък удар, че конят и ездачът паднали наземи, и ранил сър Юуейн в лявата страна. Тогаз сър Мархаус обърнал коня си и препуснал към сър Гауейн е насочено копие и като видял това, сър Гауейн вдигнал щит и приготвил копието си за бой. И сблъскали се двамата с всичката сила на конете си и всеки ударил другия точно в средата на щита. Ала копието на сър Гауейн се строшило, а копието на сър Мархаус издържало и сър Гауейн и конят му рухнали на земята.

И скочил тогава сър Гауейн пъргаво на крака, изтеглил меч и се втурнал пешком към сър Мархаус. Видял това сър Мархаус, изтеглил меч и препуснал към сър Гауейн на кон.

— Благородни рицарю — рекъл сър Гауейн, — слезте от коня, иначе ще го убия.

— Сполай ви — рекъл сър Мархаус, — добър урок ми давате по благородство, защото не бива единият рицар да се бие на кон, а другият — пешком.

С тези думи сър Мархаус подпрял копието си на едно дърво, слязъл от коня и го вързал за дървото. Сетне вдигнал щит и двамата отново се сблъскали яростно. И удряли тъй с мечовете си, че парчета от щитовете се разхвърчали наоколо, шлемовете им се огънали, ризниците се разкъсали и тежки рани си нанесли един другиму.

Ала от девет часа нататък сър Гауейн ставал все по-силен и по-силен[1] и тъй до пладне мощта му се утроявала. И като забелязал това сър Мархаус, чудел се как така силата му расте. И продължили двамата да си нанасят тежки рани. А когато минало пладне и наближила вечерта, сър Гауейн започнал да отпада и отмалява, та едва се държал на крака, а сър Мархаус все повече вземал надмощие.

— Благородни рицарю — рекъл сър Мархаус, — напълно се убедих, че сте отличен рицар и мъж с чудна сила, какъвто не съм срещал до днес, и тъй като поводът за този двубой е съвсем нищожен, жалко ще бъде да ви причинявам повече болка, понеже виждам, че сте твърде отпаднал.

— О, благородни рицарю — рекъл сър Гауейн, — вие изрекохте думи, които аз би трябвало да изрека.

Тогаз двамата свалили шлемовете, целунали се и се заклели да се обичат като братя. И сър Мархаус поканил сър Гауейн да нощува при него. И тъй, яхнали те конете и поели към дома на сър Мархаус.

И както яздели, сър Гауейн рекъл:

— Благородни рицарю, чудно ми е, че храбър мъж като вас ненавижда дамите и девиците.

— Сър — отвърнал сър Мархаус, — клеветят ме онези, дето говорят тъй за мен, ала знам, не сигурно девиците от кулата или други като тях са ме наклеветили. Сега да ви кажа по каква причина ги мразя: те са магьосници и вълшебници и колкото могъщ в битка и храбър по дух да е един рицар, превръщат го в жалък страхливец, та да го направят свой слуга — това е главната причина да ги ненавиждам. А на всички благородни дами и девици съм готов да служа, както подобава на рицар.

Както се разказва във френската книга, мнозина рицари надвили сър Гауейн въпреки тройната му сила — сър Ланселот от Езерото, сър Тристан, сър Борс де Ганис, сър Персивал, сър Пелеас и сър Мархаус. Тези шестима рицари победили сър Гауейн.

И тъй, не след дълго стигнали до замъка на сър Мархаус, който се намирал до един малък манастир, и слезли от конете. И там дами и девици свалили доспехите им и веднага се погрижили за раните им, защото и тримата били ранени. И братята били удобно настанени и богато угостени при сър Мархаус, защото, като узнал, че са сестрини синове на крал Артур, той им оказал най-щедро гостоприемство. И останали те при него една седмица, додето раните им заздравели. Сетне се приготвили за път.

— Не е дошло още време да се разделим — рекъл сър Мархаус, — защото аз ще ви преведа през гората.

И яздили те заедно цели седем дни, преди да срещнат приключение.

Ала най-сетне стигнали в обширен лес, който се наричал, както и цялата тази страна, Арой, Земя на чудни приключения.

— Откак тази страна носи името си — рекъл сър Мархаус, — не е било да я прекоси някой рицар, без да му се случат чудни приключения.

И тъй, продължили тримата пътя си, додето навлезли сред дълбока камениста долина и през нея течал буен поток. А на хълма край бистрия излак, дето извирал потокът, седели три жени. Приближили се до тях рицарите и ги поздравили. И видели, че най-старата има златен венец на главата, а на възраст била шейсет, че може и повече лета, та косата й под венеца се белеела. Втората била на трийсет лета, а на главата си носела златна диадема. Третата пък била едва на петнайсет години, а главата й била украсена с венче от цветя. И като ги съгледали, тримата рицари се приближили и ги запитали защо седят при този извор.

— Ето каква е причината да седим тук — рекли те, — чакаме да минат странстващи рицари, та да ги научим къде да намерят чудни приключения. И понеже вие тримата сте тръгнали да търсите приключения, а ние също сме три, нека всеки от вас си избере една от нас. Сетне ще ви изведем при един разклон на пътя и там всеки от трима ви ще избере накъде да тръгне с дамата си. Ала преди това трябва да се закълнете, че след дванайсет месеца на същия този ден пак ще се срещнете тук.

— Тъй да бъде — рекъл сър Мархаус.

[1] Този мотив за магически нарастващата сила на някой воин от сутрин до пладне е широко разпространен в келтския фолклор, а Гауейн е един от любимите герои на този фолклор. ↑

Глава 19

Как сър Мархаус, сър Гауейн и сър Юуейн разговаряли с трите жени и всеки си избрал една от тях

— Сега всеки от нас трябва да си избере дама — рекъл сър Юуейн. — Затова чуйте какво ще ви кажа: аз съм най-млад и най-слаб от трима ни и затуй ще взема най-старата, тъй като тя много е видяла и може да ми помогне в нужда, а аз най-често ще се нуждая от помощ.

— Аз пък ще взема трийсетгодишната — рекъл сър Мархаус, — защото тя най ми подхожда.

— Съгласен съм — рекъл сър Гауейн, — и благодаря ви, че оставихте за мен най-младата и най-красивата, защото тя най-много ми харесва.

Тогаз всяка от трите жени хванала за поводите коня на своя рицар и като повървели малко, завели ги на мястото, където пътят се разклонявал на три. И там се заклели да се срещнат пак при извора след дванайсет месеца време, ако са живи. Сетне се целунали и се простили и всеки рицар качил дамата на коня зад себе си. И сър Юуейн поел по пътя, що водел на запад, сър Мархаус поел по пътя, що водел на юг, а сър Гауейн поел по пътя, що водел на север.

Нека започнем сега разказа си със сър Гауейн, който яздил все по този път, додето стигнал до богато имение, в което живеел един рицар, мъж на години, ала добър стопанин. И сър Гауейн го запитал чувал ли е да има в тази околност някакви приключения.

— Още утре ще ви открия приключения — отговорил рицарят, — и то най-чудни.

И тъй, навлезли те на другата сутрин в Гората на приключенията и яздили, додето стигнали до поляна, насред която имало кръст. Спрели се там и зачакали и ето че не след дълго дошъл най-красивият и най-снажният рицар, какъвто били виждали, и той горко плачел и се вайкал. И като съзрял сър Гауейн, поздравил го и му пожелал Господ да му прати слава.

— Колкото за това — отвърнал сър Гауейн, — сполай ви. И аз моля Бога да ви дари чест и слава.

— Ах — рекъл рицарят, — не ми трябва слава, защото тъкмо тя ми донесе толкоз позор и скръб!

Глава 20

Как рицар и джудже спорели заради една дама

И с тези думи той се отдръпнал в края на поляната. И видял тогаз сър Гауейн на другия й край десет рицари, които стояли е щитове и копия, готови да се сражават срещу рицаря, дето разговарял с него. Тогаз печалният рицар насочил напред дълго копие и когато насреща му препуснал един от рицарите, той го ударил с такава сила, че онзи се претърколил наземи през задницата на коня си. Същото сторил печалният рицар и с всички останали — с най-голяма лекота събарял и коня, и ездача с копието си. И след като всички се изправили отново на крака, нахвърлили се върху рицаря, ала той стоял неподвижен като скала и се оставил да го свалят от коня, да му вържат ръцете и краката, а сетне да го прикрепят под корема на коня и да го отведат със себе си.

— О, Иисусе Христе! — никнал сър Гауейн. — Колко е тъжно да гледаш как се отнасят с този рицар! И струва ми се, че той по своя воля се остави да го вържат, понеже не оказа никаква съпротива.

— Така е — рекъл домакинът му, — защото стига да беше пожелал, всички те заедно не биха могли нищо да му сторят.

— Сър — рекла девицата на сър Гауейн, — мисля, че честта ви повелява да помогнете на този печален рицар, тъй като според мен той е един от най-храбрите рицари, които съм срещала.

— Бих му помогнал — отвърнал сър Гауейн, — ала ми се струва, че той не желае помощ.

— А на мен пък ми се струва — отвърнала девицата, — че на вас не ви се ще да му помогнете.

И ето че, както си приказвали, появил се в единия край на поляната рицар в пълно въоръжение, ала без шлем на главата, а откъм другата страна дошло джудже на коя, и също било в пълно въоръжение, ала без шлем, и устата му била голяма, а носът — сплескан. И като се приближило, джуджето рекло:

— Къде е дамата, която трябваше да ни чака тук?

И при тези думи тя излязла от гората. Тогаз те започнали да спорят за нея и рицарят казвал, че той ще я вземе, а джуджето настоявало, че то ще я вземе.

— Чуйте какво ще ви предложа — рекло джуджето. — Ей там до кръста стои един рицар — да попитаме него и каквото той реши, това ще стане.

— Съгласен съм — отвърна рицарят.

Тогаз тримата отишли при сър Гауейн и му казали за какво спорят.

— Е, благородни рицари — рекъл той, — готови ли сте да оставите на мен да реша този спор.

— Да — отвърнали и двамата.

— В такъв случай, девице — рекъл сър Гауейн, — застанете между двамата, а сетне идете при този, когото предпочитате, и ще бъдете негова.

И като я поставили между двамата, тя обърнала гръб на рицаря и отишла при джуджето. Тогаз джуджето я качило на коня си и се отдалечило, пеейки, а рицарят си тръгнал много наскърбен.

И не след дълго излезли от гората двама рицари в пълно въоръжение и викнали високо:

— Сър Гауейн, рицарю на крал Артур, приготви се за двубой!

И единият от тях връхлетял срещу сър Гауейн и те тъй се сблъскали, че и двамата паднали наземи. Тогава изтеглили мечове и започнали люта битка.

В това време вторият рицар се приближил до девицата и като я попитал по каква причина е тръгнала с този рицар, рекъл:

— Ако дойдете с мен, ще ви бъда верен рицар.

— Ще дойда с вас — отвърнала тя, — защото не ми дава сърце да остана повече при сър Гауейн. Току-що един рицар пред очите му победи десетина свои врагове, а накрая те го вързаха и най-позорно го отведоха оттук. Затова хайде да вървим, додето те още се сражават.

И дълго не секнала битката между сър Гауейн и другия рицар, ала най-подир двамата се помирили. Тогаз рицарят поканил сър Гауейн да нощува при него. И както вървели заедно, сър Гауейн го попитал:

— Кой беше онзи рицар от тукашните земи, дето повали десетте рицари? И защо, след като се прояви тъй мъжествено, се остави да му вържат ръцете и краката и да го отведат?

— Ех — отговорил рицарят, — той е според мен най-добрият рицар на света и най-храбрият мъж, а това, дето му се е случило днес, не е за първи път, а за десети. Името му е сър Пелеас и той люби една знатна дама в тези земи, и името й е Етард. И когато се влюбил в нея, тук бил обявен тридневен турнир и на него се стекли всички рицари и благородни дами, и онзи, който се сражавал най-храбро, щял да получи отличен меч и златна диадема и с тази златна диадема рицарят трябвало да увенчае най-красивата дама на турнира. И този рицар, сър Пелеас, се сражавал най-храбро от всички, а имало петстотин рицари. Ала всеки, който влизал в двубой със сър Пелеас, бил победен от него или повален от коня. И всеки ден побеждавал по двайсет рицари и затова заслужил наградата. И тутакси той отишъл при лейди Етард и като й дал диадемата, казал на всеослушание, че тя е най-красивата дама и че той е готов да докаже това в двубой с всеки рицар, който се опита да го отрече.

Глава 21

Как сър Пелеас се оставил да го пленят, защото искал да зърне своята дама, и как сър Гауейн обещал да му спечели любовта й

— И тъй, той я избрал за своя дама и повелителка и се врекъл да люби само нея и никоя друга, ала тя била надменна, презряла любовта му и рекла, че нивга не ще го обикне, та дори и той да умре за нея. Тогаз всички девици и благородни дами я презрели заради надменността й, тъй като имало и по-красиви от нея измежду тези, що били там, ала никоя от тях не би отказала любовта си, ако такъв храбър рицар и благороден мъж като сър Пелеас й предложел сърцето си. Ала този рицар се врекъл на лейди Етард, че ще тръгне с нея към тези земи и нивга не ще я напусне, додето тя не го обикне. И сега е разпънал шатъра си край един манастир, ала повечето си време прекарва тук, за да е близо до нея, а всяка седмица тя праща рицари да се сражават с него. И след като ги надвие, той драговолно се оставя да го пленят, понеже само така може да зърне дамата си. А тя винаги се отнася много зле с него и понякога кара рицарите си да го вържат за опашката на коня, а друг път под корема му. И така го завеждат при нея по най-позорния начин, който тя може да измисли. И всичко това прави, за да го накара да напусне тукашния край и да престане да я обича, ала нищо не е в състояние да го накара да си иде. И знайте, че и с меч да се сражава с десет рицари, пак ще ги победи, както ги е победил на кон.

— Уви! — рекъл сър Гауейн. — Много ми е жал за него, затова още утре, щом съмне, ще го потърся в гората, та да му помогна, ако мога.

И тъй, на сутринта сър Гауейн се сбогувал с домакина си, сър Карадос, и навлязъл в гората. Най-подир срещнал сър Пелеас, който въздишал от безкрайна печал, и като го поздравил, запитал защо е тъй тъжен. И тогаз сър Пелеас разказал на сър Гауейн всичко, което вече описахме.

— И аз винаги оставям рицарите й да ме пленят с надеждата, че най-сетне ще спечеля любовта й, защото тя добре знае, че дори всичките й рицари не ще могат лесно да ме победят, стига да реша да се сражавам с тях до смърт. Ако не я обичах тъй силно, бих предпочел сто пъти да умра, стига да можех, нежели да понасям такъв позор, ала все вярвам, че тя най-сетне ще се смили над мен. Мнозина достойни рицари е принудила любовта да страдат, за да постигнат целта си, ала — уви! — не ми се усмихна на мен щастието.

И при тези думи той горко заридал и се завайкал, та едва не паднал от коня си.

— Недейте да скърбите — рекъл сър Гауейн, — аз се заклевам в живота си, че ще сторя всичко, което е по силите ми, за да ви спечеля любовта на вашата дама, за което имате честната ми дума.

— Ах! — рекъл сър Пелеас. — Моля ви, кажете ми от чий двор сте, добри ми приятелю?

И тогаз сър Гауейн рекъл:

— Аз съм от двора на крал Артур и син на сестра му. А крал Лот от Оркни беше баща ми и името ми е сър Гауейн.

А другият рекъл:

— Моето име пък е сър Пелеас от Островите, дето съм роден, и днес владея не един от тях. И никога до днес не съм обичал дама или девица, която да не отвърне на любовта ми, както сега, за зла чест. О, сър Гауейн, щом сте близък сродник на крал Артур и сте кралски син, не ме изоставяйте, тъй като мога да спечеля сърцето й само чрез помощта на някой добър рицар. Тя живее на около четири мили оттук в непристъпен замък и е владетелка на много земи наоколо, затуй единственият начин да стигна до нея е, като позволя на рицарите й да ме заведат там и ако не правех това, та да я зърна, отдавна да съм умрял. И въпреки всичко до днес не съм чул добра дума от нея и всеки път, щом ме види, тя най-жестоко ми се надсмива. Сетне ми вземат коня и ризницата и ме изхвърлят през портите, без да ми дадат ни да ям, ни да пия. И аз винаги й предлагам да ме задържи като свой пленник, ала тя не се съгласява, макар че не искам нищо друго, освен да я виждам всеки ден, пък каквито и мъчения да трябва да понасям.

— Ето какво — рекъл сър Гауейн, — ще ви помогна да спечелите любовта й, стига да послушате съвета ми. Ще взема вашия кон и бронята ви, ще отида при нея в замъка и ще й кажа, че съм ви убил. С това ще спечеля благоволението й и после ще изпълня туй, за което съм отишъл там, та тя непременно ще се влюби във вас.

Глава 22

Как сър Гауейн отишъл при лейди Етард и споделил ложето й и как сетне сър Пелеас ги намерил заспали

И тъй, заклел се сър Гауейн пред сър Пелеас, че ще му бъде верен и предан, а той също му се заклел във вярност, и тогаз двамата разменили конете и броните си и сър Гауейн поел към замъка. И като стигнал там, видял шатрите на тази дама, разпънати извън портите.

И щом Етард съгледала сър Гауейн, побягнала към замъка, ала сър Гауейн й викнал високо да почака, защото той не е сър Пелеас.

— Аз съм друг рицар и убих сър Пелеас.

— Свалете си шлема да видя лицето ви — рекла лейди Етард.

И като се уверила, че не е сър Пелеас, накарала го да слезе от коня, завела го в замъка и го помолила да се закълне, че наистина е убил сър Пелеас. И той се заклел и казал още, че името му е сър Гауейн от двора на крал Артур и че е негов сестрин син.

— Много е жалко наистина — рекла тя, — защото Пелеас беше отличен рицар и силен воин, ала аз го мразех повече от всички мъже на света, понеже не ми даваше ни минутка покой. И тъй като вие сте го убили, ще ви бъда вечно благодарна и ще изпълня каквото и да пожелаете.

И тя приела сър Гауейн най-сърдечно. Тогаз сър Гауейн й казал, че обича една дама, ала тя за нищо на света не желаела да го обикне.

— Греши тя, че не ви обича — рекла Етард, — защото сте от такъв издигнат род и сам сте толкова храбър, че няма жена на света, за която любовта ви да не бъде чест.

— Ще ми обещаете ли да сторите всичко, което можете, за да ми спечелите любовта на тази дама? — запитал сър Гауейн. — Ще се закълнете ли?

— Да, сър — рекла тя. — Обещавам ви и се заклевам.

— Тогава знайте — рекъл сър Гауейн, — че вие сте тази, която тъй силно любя, и затова ви моля да изпълните обещанието си.

— Не ми остава избор — отвърнала лейди Етард, — иначе ще наруша клетвата си.

И обещала да изпълни всичките му желания. И тъй като било месец май, те излезли от замъка и вечеряли в един шатър, а сетне им приготвили постеля, та сър Гауейн и лейди Етард легнали заедно. И в друг шатър тя настанила девиците от свитата си, а в трети — само няколко рицари, понеже вече не се бояла от сър Пелеас. И сър Гауейн прекарал с нея два дни и две нощи.

Ала на третия ден, рано сутринта, сър Пелеас се въоръжил, тъй като не бил мигнал нито минута, откак сър Гауейн поел към замъка с обещанието, че ако е жив, ще се върне в шатъра му при манастира най-късно след едно денонощие. И тъй, сър Пелеас яхнал коня си и отишъл при шатрите край замъка. И намерил той в първия шатър трима рицари на три легла, а трима оръженосци спели при нозете им. Сетне влязъл във втория шатър и намерил вътре да спят четири дами на четири легла. В третия шатър пък намерил в постелята сър Гауейн, а в обятията му лежала лейди Етард. И като ги видял, сърцето му едва не се пръснало от мъка. И рекъл:

— Уви! Как може да има на света такъв коварен рицар!

Сетне яхнал коня и си тръгнал, понеже от преголяма скръб не желаел да стои повече там. И преди да измине и половин миля, върнал се назад и мислел да ги убие и двамата, ала като ги видял тъй дълбоко заспали, казал си, макар че едва се държал на коня от мъка:

— Колкото и коварен да е този рицар, никога не ще го убия, додето спи, защото никога не ще наруша законите на великия рицарски орден.

И пак си тръгнал.

Ала като изминал половин миля, отново се върнал с намерение да убие и двамата и плакал най-горко. И щом стигнал пред шатъра, вързал коня си за едно дърво, изтеглил меча и се приближил до постелята, дето лежали, ала и този път си помислил, че е позорно да ги убие, додето спят, та сложил голия меч напряко на гърлата им, яхнал коня и си отишъл.

А когато сър Пелеас стигнал в шатрите си, разказал на своите рицари и оръженосци какво му се е случило и рекъл:

За вашата вярна и предана служба ще ви дам цялото си богатство, а аз ще легна на постелята си и няма да стана, додето не умра. А като умра, повелявам ви да извадите сърцето ми и да й го занесете, захлупено между два сребърни подноса, и да й кажете как съм я видял да лежи с коварния рицар сър Гауейн.

И с тези думи сър Пелеас свалил доспехите си и легнал в постелята, ридаейки неутешимо от скръб и мъка.

А когато Гауейн и Етард се събудили от сън, видели голия меч върху шиите си и тогава тя разбрала, че това е мечът на сър Пелеас.

— Горко ни! — рекла тя на сър Гауейн. — Вие измамихте и мен, и сър Пелеас, като ми казахте, че сте го убили, ала сега знам, че това не е вярно и той е жив. И ако сър Пелеас бе постъпил така нечестно спрямо вас, както вие постъпихте спрямо него, сега щяхте да сте мъртъв. Ала вие ме излъгахте и ме измамихте най-коварно, затова нека моят пример да служи за поука на всички дами и девици.

Тогаз сър Гауейн надянал доспехите си и отново тръгнал към гората.

И случило се тъй, че Нимю, Девицата от езерото, срещнала един от рицарите на сър Пелеас, който вървял пешком през гората и горко плачел, и го запитала по каква причина скърби така. Тогава рицарят й разказал как неговият господар и повелител бил измамен от един рицар и своята дама и как решил да не става от леглото, додето не умре.

— Заведете ме при него — рекла тя — и аз ви обещавам, че ще спася живота му и той няма да умре от любов, а тази, дето го е накарала да я люби така, скоро ще изпадне в същата тежка беда, защото не бива да познае що е радост такава надменна жена, която няма милост към един безстрашен рицар.

Тозчас рицарят я завел при него и още щом го зърнала да лежи в постелята, помислила си, че никога не е виждала толкова красив рицар. И в миг му сторила магия и той заспал.

Сетне заповядала никой да не го буди, додето тя не се върне, и отишла при лейди Етард. И тъй, преди да изминат и два часа, Девицата от езерото я завела при сър Пелеас и като влезли двете в шатъра, намерили го заспал.

— Погледнете — рекла Девицата от езерото, — трябва да се срамувате, че сте погубили такъв рицар.

И тозчас я омагьосала така, че тя едва не обезумяла от любов към него.

— О, Иисусе Христе! — рекла лейди Етард. — Какво стана с мен, че в миг обикнах този, когото мразех повече от всички мъже на света?

— Такава е справедливата божия присъда — рекла Девицата.

Тогаз сър Пелеас се събудил и погледнал Етард. И като я познал, почувствал, че я мрази повече от всички жени на света, и рекъл:

— Махни се, измамнице, и не се мяркай нивга пред очите ми!

И като го чула да говори така, тя се разплакала и дълбоко се опечалила.

Глава 23

Как сър Пелеас разлюбил Етард благодарение на Девицата от езерото, която залюбил навеки

— Благородни рицарю Пелеас — рекла Девицата от езерото, — яхнете коня си и елате с мен далеч от тази страна и там ще обикнете дама, която ще отвърне на любовта ви.

— На драго сърце — рекъл сър Пелеас, — защото лейди Етард ми причини много мъки и страдания.

И като й разказал всичко от начало до край и как имал намерение да не стане от постелята си, додето не умре, рекъл:

— А сега Бог ме дари със своята милост, та я намразих тъй силно, както преди я обичах. Благодаря на Господа нашего Иисуса Христа!

— Благодарете на мен — отвърнала Девицата от езерото.

Тогаз сър Пелеас сложил доспехите си, яхнал коня и наредил на хората си да занесат шатрите и другите му вещи там, където пожелае Девицата от езерото.

И тъй, лейди Етард умряла от скръб, а Девицата от езерото утешила с любовта си сър Пелеас и двамата се обичали до края на живота си.

Глава 24

Как сър Мархаус поел с дамата си и как стигнал при херцога на Южните покрайнини

Сега да се върнем при сър Мархаус, който поел на юг с трийсетгодишната дама. Навлезли те сред гъста гора и случайно замръкнали в нея, та дълго яздили по тъмен път, додето най-сетне стигнали до един заграден двор и там потърсили убежище.

Ала колкото и да молели, както и да увещавали, собственикът на дома не щял да ги подслони. И ето какво казал Добрият стопанин:

— Ако не се боите от приключението, което ви чака, ще ви заведа на едно място, където ще пренощувате.

— Какво трябва да извърша, за да ни дадат подслон? — запитал сър Мархаус.

— Ще узнаете, като стигнем там — отвърнал добрият стопанин.

— Сър, каквото и приключение да ме чака, моля ви, водете ме — рекъл Мархаус, — тъй като съм уморен, а също и дамата ми, и конят ми.

Тогаз добрият стопанин отворил портата и като повървели един час, завел ги пред богат замък, а сетне извикал пазача и той го пуснал да влезе. И беднякът казал на владетеля на замъка, че е довел един странстващ рицар с дамата му, защото искали да нощуват при него.

— Пусни ги да влязат — отговорил господарят. — Пък може да стане тъй, че да се кае този рицар, дето се е подслонил тук.

Тогаз въвели сър Мархаус в замъка под светлината на факли и множество млади мъже го посрещнали. Сетне вързали каня му в конюшнята, а него и дамата му съпроводили до една зала. И видели вътре да стои един снажен херцог, ограден от напети рицари. Тогава херцогът гордо го попитал как се казва, откъде идва и от чий двор е.

— Сър — отвърнал той, — идвам от двора на крал Артур и съм рицар на Кръглата маса. Името ми е сър Мархаус, а съм роден в Ирландия.

— Много съжалявам — рекъл му херцогът — и причината е, че не обичам нито господаря ти, нито рицарите на Кръглата маса. Затова почини си колкото можеш по-добре тази нощ, тъй като утре аз и моите шестима синове ще се сражаваме с теб.

— Няма ли средство да избегнем тази битка с вас и шестимата ви синове? — запитал сър Мархаус.

— Не — отвърнал херцогът, — дал съм клетва и ще я изпълня, тъй като сър Гауейн при едно сражение уби седемте ми синове и тогава аз се заклех, че никой рицар на крал Артур не ще мине през тукашните земи, нито ще пренощува при мен, без да го предизвикам на двубой, защото твърдо съм решил да отмъстя за смъртта на синовете си.

— А как е вашето име? — попитал сър Мархаус. — Моля ви, кажете ми, ако обичате.

— Знай, че аз съм херцогът от Южните покрайнини.

— О — рекъл сър Мархаус, — чувал съм да разправят, че отдавна сте голям враг на моя повелител Артур и на рицарите му.

— И сам ще се увериш в това утре — рекъл херцогът.

— А с вас самия ще се сражавам ли? — запитал сър Мархаус.

— Да, нямаш друг избор — отвърнал херцогът. — Затова иди сега в отредените ти покои и ще получиш всичко, каквото пожелаеш.

И тъй, отвели сър Мархаус в една стая, а дамата — в друга. А на сутринта херцогът заповядал да повикат сър Мархаус и да му кажат да се приготви. И сър Мархаус станал, въоръжил се, а сетне изслушал утринната литургия, закусил и като яхнал коня си, застанал насред двора на замъка, дето щял да бъде двубоят. А там вече го чакал херцогът, въоръжен и на кон, а шестте му синове също били до него и всички държали копия в ръка. Тогава те започнали сражението и скоро херцогът и двама от синовете му строшили копията си о щита на сър Мархаус, а той самият държал своето с върха нагоре и не нападал никого.

Глава 25

Как сър Мархаус се сражавал с херцога и шестте му синове и как ги принудил да се предадат

Излезли сетне на бой другите четирима синове, по двойки, и двамина от тях си строшили копията, а после и другите двама. И през цялото време сър Мархаус никого не нападнал. Ала подир това се втурнал към херцога и тъй силно го ударил с копието си, че кон и ездач паднали наземи. Същото сторил и със синовете му. Тогаз сър Мархаус слязъл от коня и заповядал на херцога да се предаде, иначе щял да го убие.

В туй време някои от синовете се посъвзели и искали отново да нападнат сър Мархаус, ала той рекъл на херцога:

— Възпри синовете си, иначе ще убия всинца ви.

Като видял, че не ще избегне смъртта, херцогът викнал на синовете си да се предадат. Тогаз те до един коленичили пред сър Мархаус и му връчили мечовете си с ефеса напред и той ги пощадил. Сетне помогнали на баща си да стане и по общо съгласие се заклели пред сър Мархаус, че никога вече не ще бъдат врагове на крал Артур и още, че на Петдесетница херцогът и синовете му ще отидат при краля и ще се предадат на неговата милост.

Сетне сър Мархаус си тръгнал от замъка и след два дни неговата дама го завела на голям турнир, обявен от лейди Де Ваус. И разгласено било, че най-храбрият рицар ще получи златен венец на стойност хиляда безанта[1]. И на този турнир сър Мархаус се сражавал тъй достойно, че се покрил със слава, като победил четирийсет рицари. И тъй, златният венец бил отреден нему.

Тръгнал си той оттам е големи почести и след седем дни дамата му го завела в имението на един граф на име Фергус, който по-късно станал рицар на сър Тристан. И този граф бил още млад и наскоро бил наследил земите си, а недалеч от замъка му живеел великан на име Таулурд, който имал в Корнуол брат на име Таулас и него сър Тристан убил, когато изгубил разсъдъка си[2]. И тъй, графът се оплакал на сър Мархаус, че наблизо се е заселил великан, който опустошава земите му, та той не смеел никъде да иде, нито дори да излезе от замъка си.

— Сър — попитал рицарят, — как се сражава този великан — на кон или пешком?

— Пешком — рекъл графът. — Няма кон, който може да го носи.

— В такъв случай — рекъл сър Мархаус — ще се сражавам с него пешком.

И тъй, на сутринта сър Мархаус помолил графа да му даде човек от свитата си, който да го заведе при великана. И като тръгнали, намерили го да седи под една бодлива зеленика, а наоколо му имало безброй железни боздугани и бойни секири.

Тогаз сър Мархаус вдигнал щит пред себе си и се запътил към великана, а той взел един железен боздуган и още с първия удар разцепил на две щита му. В голяма опасност се озовал рицарят, тъй като великанът бил хитър в боя, ала най-подир сър Мархаус отсякъл дясната му ръка над лакътя. Тогава великанът побягнал, а рицарят се спуснал да го гони, додето накрая великанът нагазил в една река и понеже бил много висок, сър Мархаус не можел да нагази след него, та да го стигне. Тогаз рицарят накарал слугата на граф Фергус да събере камъни и започнал с тях да замеря великана и да му нанася тежки удари, додето най-сетне той паднал във водата и умрял.

Отишъл тогава сър Мархаус в замъка на великана и освободил от тъмницата там двайсет и четири дами и дванайсет рицаря и намерил такова съкровище, че до сетния ден на живота си не знаел що е нужда. После се върнал при граф Фергус, който му благодарил от все сърце и искал да му подари половината си земя, ала той отказал.

И тъй, сър Мархаус живял при графа почти половин година, тъй като получил много тежки рани в боя с великана, и най-подир си отишъл. И като яздел по пътя си, за да се върне при сър Гауейн и сър Юуейн, срещнал случайно четирима рицари от двора на крал Артур — сър Саграмор Похотливи, сър Озана, сър Додинас Свирепи и сър Фелот Листенойски. И сър Мархаус с едно копие повалил тези четирима рицари и тежко ги ранил. Сетне отново тръгнал към мястото на срещата, за да стигне там на уречения ден.

[1] Безант — златна монета, сечена първоначално във Византия. — Б.пр. ↑

[2] За обезумяването на Тристан вж. Книга девета, глава 17–19. ↑

Глава 26

Как сър Юуейн поел на път с шейсетгодишната дама и как спечелил награда на един турнир

Сега да се върнем при сър Юуейн, който поел на запад с шейсетгодишната дама. И най-напред тя го завела на един турнир близо до границата на Уелс и на този турнир сър Юуейн повалил трийсет рицари и спечелил наградата — ловен сокол и бял жребец със златоткано покривало. И тъй, сър Юуейн извършил много подвизи с помощта на старата дама и най-сетне тя го завела в замъка на една дама, наречена Владетелката на скалата, и тя го приела крайно любезно.

Имало в тези земи двама рицари, родни братя, и носела се славата им на страшни рицари. Единият се казвал сър Едуард от Червения замък, а другият — сър Хю от Червения замък. И тези двама братя със сила били отнели на Владетелката на скалата една обширна област. И тъй, додето сър Юуейн бил при нея, тя му се оплакала от двамата братя.

— Благородна господарко — рекъл сър Юуейн, — голяма е вината им, тъй като постъпват противно на високите правила на рицарството и на клетвата, която са положили. Стига да желаете, аз ще говоря с тях, защото съм рицар на крал Артур, и ще се опитам да ги убедя да ви върнат заграбеното с добро. Ако пък не се съгласят, ще се сражавам с тях и ще защитя правата ви.

— Сполай ви — отвърнала дамата. — И тъй като аз не мога да ви се отплатя, Бог ще стори това.

И тъй, на другата сутрин изпратили да повикат двамата рицари, за да разговарят с Владетелката на скалата. И трябва да знаете, че те не отказали, а дошли със сто конници. И като ги видяла да идат с толкоз много воини, дамата не позволила на сър Юуейн да излезе от замъка въпреки всички обещания и благи думи от тяхна страна, а го накарала да преговаря от една кула. Ала колкото и да ги увещавал той, двамата братя не склонили да го послушат и отговорили, че няма да върнат онова, което са взели.

— Добре тогава — рекъл сър Юуейн, — утре ще се сражавам с един от вас и ще докажа, че сте сторили зло на тази дама.

— Не сме съгласни — рекли те. — Ако се бием, ще се бием двамата срещу вас, а приемете ли това условие, готови сме да се сражаваме, какъвто и час да определите. И ако спечелите тази битка, дамата ще получи обратно земите си.

— Тъй да бъде — отвърнал сър Юуейн. — Пригответе се и елате тук утре сутринта, за да защитя правата на тази дама.

Глава 27

Как сър Юуейн се сражавал срещу двама рицари и ги победил

И тогаз двете страни си дали взаимни уверения, че не ще прибягват до измама. Сетне рицарите отишли да се приготвят, а сър Юуейн прекарал нощта в покоите си и добре си отпочинал.

На сутринта станал рано, изслушал литургията, закусил и излязъл на полето пред портите, дето вече стояли двамата братя и го чакали. Втурнали се тогава те насреща му тъй люто, че копията на сър Едуард и сър Хю се строшили о щита на сър Юуейн. А сър Юуейн ударил сър Едуард е такава сила, че го повалил от коня, ала копието му не се счупило. Сетне пришпорил коня си и връхлетял срещу сър Хю, та повалил и него. Ала двамата бързо се съвзели, вдигнали щитове, изтеглили мечове и рекли на сър Юуейн да слезе от седлото и да се бие с тях докрай.

Тогаз сър Юуейн бързо скочил от коня, закрил гърдите си с щита, изтеглил меч и като се нахвърлили един срещу друг, нанесли си тежки удари. И двамата братя ранили сър Юуейн тъй жестоко, та Владетелката на скалата помислила, че ще умре. И цели пет часа продължили те да се сражават като обезумели, додето най-сетне сър Юуейн ударил сър Едуард по шлема с такава сила, че мечът разцепил черепа му и се врязал в ключицата. Тогаз смелостта взела да напуска сър Хю, ала сър Юуейн напирал и малко останало да го убие. И като разбрал това, сър Хю коленичил и се предал. И сър Юуейн великодушно приел меча му, хванал го за ръка и двамата влезли заедно в замъка.

Тогаз Владетелката на скалата много се възрадвала, а сър Хю горко оплаквал смъртта на брат си. И тъй, дамата получила обратно земята си, а на сър Хю било заповядано да се яви в двора на крал Артур на Петдесетница. И сър Юуейн живял при дамата почти половин година, защото трябвало да мине много време, додето заздравеят раните му.

И когато наближил уреченият ден, на който сър Гауейн, сър Мархаус и сър Юуейн трябвало да се срещнат отново на кръстопътя, и тримата рицари поели нататък, за да удържат на дадената дума. И сър Юуейн и сър Мархаус водели дамите си, ала сър Гауейн бил изоставил своята, както вече разказахме.

Глава 28

Как след изтичането на годината тримата рицари и трите дами се събрали пак при извора

И точно когато изтекли дванайсетте месеца, тримата рицари и дамите им се срещнали пак при извора, ала девицата, която била със сър Гауейн, не могла да каже нищо похвално за него. Сетне тримата се сбогували с дамите, поели през вековната гора и скоро срещнали пратеник на крал Артур, който вече почти една година ги търсел из цяла Англия, Уелс и Шотландия с поръчение, ако намери сър Гауейн или сър Юуейн, да ги заведе пак в двора. Тогаз всички много се зарадвали, а братята замолили сър Мархаус да отиде с тях в Артуровия двор.

И тъй, след дванайсет дни те стигнали в Камелот и кралят безкрайно им се зарадвал, а също и целият двор. Сетне кралят ги накарал да се закълнат над Библията, че ще разкажат всичките си приключения през тази година, и те ги разказали. И сър Мархаус бил добре приет там, защото в двора имало много рицари, които се били вече сражавали с него и го смятали за един от най-храбрите рицари на света.

За празника Петдесетница дошла Девицата от езерото и довела със себе си сър Пелеас. И на този светъл ден станал голям рицарски турнир и много рицари участвали в него, ала сър Пелеас спечелил първата награда, а сър Мархаус излязъл втори. И сър Пелеас бил толкова силен, че малцина рицари успявали да се задържат на седлото, след като ги ударел с копието си. И на следващия празник сър Пелеас и сър Мархаус били провъзгласени за рицари на Кръглата маса[1], тъй като имало две свободни места поради това, че двама рицари били убити през същата тази година. И крал Артур много се радвал на сър Пелеас и на сър Мархаус.

Ала сър Пелеас никак не обичал сър Гауейн, но го щадял от уважение към крал Артур и често при двубой или турнир, както се разказва във френската книга, гледал да не се сражава с него. Много по-късно пък сър Тристан се сражавал със сър Мархаус на един остров и страховита била борбата ни, ала накрая сър Тристан го убил, макар той самият да бил тъй тежко ранен, че едва оздравял и лежал половин година в един женски манастир. Сър Пелеас пък си останал достоен рицар и бил един от четиримата, които видели Светия граал. А Девицата от езерото чрез магиите си нагласявала всичко тъй, че той никога да не се бие срещу сър Ланселот от Езерото. И когато сър Ланселот участвал в двубой или в някой турнир, тя не допускала сър Пелеас да иде там, освен ако се сражава на страната на сър Ланселот.

Свършва Книга четвърта.

Започва Книга пета.

[1] Малко по-горе Мархаус казва, че е рицар на Кръглата маса, а тук се говори, че едва по-късно е удостоен с тази чест. Подобни несъответствия се срещат често в повествованието на Малори и може би се дължат на противоречиви източници. ↑

Книга пета

Глава 1

Как дванайсет старци, пратеници на Рим, дошли при крал Артур да искат данък от Британия

Когато след дълги войни крал Артур си отпочинал и устроил богат пир на Кръглата маса със своите приближени крале, принцове и благородни рицари, случило се тъй, че както седял на кралския си трон, в залата влезли дванайсет старци и всеки от тях носел в ръка маслиново клонче в знак, че са посланици и пратеници на императора Луций, който бил наричан по това време диктатор или прокуратор[1] на държавните владения в Рим. И като пристъпили и приближили пред крал Артур, пратениците му се поклонили с най-голямо уважение и му заговорили с думите:

— Великият и могъщ император Луций изпраща поздрави на краля на Британия и заповядва да го признаеш за свой суверен и да му изпратиш данъка, който това кралство дължи на империята и който, според летописите, баща ти и други твои предшественици са плащали. А ти, като бунтовник, не го признаваш за свой суверен и не му плащаш данък въпреки законите и наредбите, установени от благородния и достоен Юлий Цезар, завоевател на това кралство и първи римски император. Ако откажеш да изпълниш искането и нареждането му, бъди уверен, че той ще поведе голяма война срещу теб, кралството и земите ти и ще накаже теб и поданиците ти така, че ще служите навеки за пример на всички крале и принцове, които отказват да плащат данък на тази велика империя, що господства над целия свят.

И тъй, след като те разкрили с тези думи причината за своето посещение, кралят им заповядал да се оттеглят и казал, че ще свика съвет, преди да им даде отговор. Ала щом някои от по-младите рицари чули думите им, искали да се хвърлят върху тях и да ги убият, казвайки, че е позор за всички рицари, сбрани там, да позволят някому да изрече такива слова на краля. Ала кралят забранил под страх от смъртно наказание да бъдат обезпокоявани с думи или дела и заповядал на един рицар да ги отведе в покоите и да се погрижи да имат всичко нужно и необходимо, както изисква гостоприемството, тъй че да не им липсват никакви ястия.

— Защото — рекъл той — римляните са мъже с благородна кръв и макар тяхното послание да не се нрави на мен и на двора ми, не бива да забравям какво ми повелява честта.

Сетне кралят събрал всички лордове и рицари на Кръглата маса да се посъветва с тях по този въпрос и поискал да чуе мнението им.

Пръв заговорил сър Кадор Корнуолски и рекъл:

— Сър, това послание много ме радва, тъй като дълго време вече почиваме и бездействаме и сега се надявам, че ще започнем люта война срещу римляните, в която не се съмнявам, че ще спечелим велика слава.

— Вярвам, че това кара сърцето ви да ликува — рекъл крал Артур. — Ала не е редно да ги изпратим оттук с такъв отговор, макар че искането им много ме гневи и аз никога няма да се съглася да плащам данък на Рим. Затова ви моля за съвет. Зная, че предните ми Белин и Брин, крале на Британия, дълго са властвали над империята, а също и Константин[2], синът на Елена, та това явно доказва, че не дължим данък на Рим, а като техни наследници имаме право да владеем цялата империя.

[1] Прокуратор — в древния Рим управител на поземлените владения, който имал задължението да събира данъци от подвластните на империята земи. ↑

[2] Белин и Брин — легендарни британски крале, споменати в „История на британските крале“ от Галфрид Монмутски през XII в. В същата история към тези крале от британски произход се причислява и римският император Константин Велики, син на Елена (306–377). ↑

Глава 2

Как кралете и лордовете обещали на крал Артур помощ и подкрепа срещу римляните

Тогаз отговорил крал Агуизанс Шотландски и рекъл:

— Сър, вие по право трябва да стоите над всички крале, защото няма равен вам в християнския свят по рицарска храброст и достойнство, и аз ви съветвам никога да не се подчинявате на римляните, понеже, когато властваха тук, те издевателстваха над нашите прадеди и ги облагаха с тежки данъци. Затова се вричам да им отмъстя. И за да подкрепя вашето дело, със свои средства ще снабдя с всичко необходимо двайсет хиляди изпитани воини и сам ще ги доведа при вас когато пожелаете.

Сетне кралят на Малка Британия[1] обещал със същата цел трийсет хиляди воини и Артур благодарил на двамата. Тогаз един подир друг всички се съгласили да воюват и да помогнат, кой с каквото може, а именно: владетелят на Западен Уелс обещал да доведе трийсет хиляди воини, сър Юуейн със сина си Идрус и братовчедите му обещали да доведат трийсет хиляди, и сър Ланселот и всички други също обещали големи войнства. И когато крал Артур видял смелостта и добрата им воля, на всички благодарил от все сърце и пратил да повикат посланиците, за да чуят отговора му. И ето какво им рекъл той в присъствието на всички лордове и рицари:

— Повелявам ви да се върнете при своя господар и прокуратор на държавните владения на римляните и да му кажете, че нехая за неговите искания и заповеди, понеже не зная да дължа ни данък, ни налог било нему, било на кой да е друг земен владетел, християнин или неверник. И заявявам, че имам върховни права над империята, които съм наследил от предшествениците си, някогашните крале на тази страна. И кажете му също, че съм готов и твърдо решен да тръгна със силна и могъща войска срещу Рим и с божията милост да завладея империята и да смиря бунтуващите се. Затова повелявам прокураторът и всички в Рим незабавно да ми отдадат дължимата почит и да ме признаят за свой император и владетел, иначе ще пострадат.

Сетне заповядал на ковчежника си да им даде богати и щедри дарове и да плати всичките им разноски, и определил сър Кадор да ги придружава, додето напуснат земите му.

И тъй, те се сбогували и поели обратно, качили се на кораб в Сандуич, а после минали през Фландрия, Алемания, пресекли планините и цяла Италия и накрая стигнали при Луций. И след като се поклонили, разказали му какъв отговор получили, както вече чухте.

Когато разбрал каква вест му носят, Луций се разгневил и рекъл:

— Смятах, че крал Артур ще се подчини на заповедта ми и сам ще ви предаде исканото, както подобава нему и на всеки крал.

— Сър — рекъл един от сенаторите, — оставете тези празни думи, защото трябва да знаете, че аз и моите другари силно се изплашихме, като видяхме лицето му. Боя се, че сам си навлякохте беда, понеже той възнамерява да стане господар на тази империя, което е твърде възможно, защото съвсем не е такъв, какъвто го мислехме, и има най-благородния кралски двор на света. Никой друг крал или принц не може да се сравнява с неговото великолепие. На Нова година го видяхме в най-блестящия му вид на пребогат пир, а заедно с него около масата седяха девет крале и най-благородната дружина от принцове, лордове и рицари на света. И всичките му рицари изглеждаха като същински лордове, а той властва над Кръглата маса. А самият той е най-безстрашният мъж на земята и сигурно може да покори целия свят, защото светът е твърде малък за неговата храброст. Затова съветваме ви да охранявате добре границите си и проходите в планините, понеже той е властелин, от когото трябва да се пазим.

— Тъй да бъде — рекъл Луций. — Още преди Великден възнамерявам да премина отвъд планините във Франция и с помощта на генуезки и много други храбри воини от Тоскана и Ломбардия да му отнема френските владения. Ще призова всички поданици и съюзници на Римската империя да дойдат и да ме подкрепят.

И тозчас изпратил мъдри стари рицари в следните страни: най-напред в Амбагия и Арагия[2], в Александрия, Индия и Армения, там, където реката Ефрат тече в Азия, в Африка, в цяла Европа, в Ертания и Аламия, в Арабия, Египет, Дамаск, Дамиета и Кайро, в Кападокия, Тарсус и Турция, в Понтус и Памфилия, в Сирия и Галахия. И всички тези страни били подвластни на Рим, а също и много други като Гърция, Кипър, Македония, Калабрия и Каталония, Португалия и още много земи, населени с хиляди испанци. И така всички тези крале, херцози и военачалници се събрали пред вратите на Рим — всичко шестнайсет крале и неизброимо множество народ.

Когато императорът узнал, че са пристигнали, свикал под знамената всички народи, обитаващи земите между Рим и Фландрия. И взел със себе си също петдесет великани, родени от демони. И им възложил да пазят самия него и да пробият защитата на крал Артур.

И тъй, тръгнал императорът от Рим, прекосил планините и взел да опустошава земите, владени от Артур. И като стигнал в Кьолн, обсадил една близка крепост, скоро я овладял и настанил в нея двеста сарацини неверници. И скоро след това опустошил много китни земи, които крал Артур бил завладял от крал Клаудас. И тъй, поел напред Луций с цялото си войнство, което достигало шейсет мили в ширина, и заповядал всички да го последват в Бургундия, тъй като смятал да унищожи кралство Малка Британия.

[1] Малка Британия — областта Бретан във Франция. По време на римското владичество се наричала Арморика, а по-късното си име получила, след като била заселена от келтски племена, изтласкани от Британия от нахлулите през V и VI век англи и сакси. Именно сред тези заселници емигранти се е запазил най-ярко героичният образ на крал Артур, борец срещу нашествениците. ↑

[2] Амбагия, Арагия… — Не може да се установи кон действителни страни се имат предвид под тези и някои други географски названия, а едва ли и другите изброени страни отговарят на историческите факти. ↑

Глава 3

Как крал Артур свикал парламент в Йорк и какво наредил за управлението на кралството в негово отсъствие

Сега да оставим император Луций и да разкажем за крал Артур, който повелил всички негови васали да се явят на осмия ден след празника на свети Хилари[1] в Йорк, за да участват в парламент. И на този парламент било решено да се събере целият флот на страната и след петнайсет дни да бъде и Сандуич готов за отплаване. И обяснил тогава кралят на войската си как възнамерява да завладее империята, която му принадлежала по право.

Сетне определили двама управители на кралството, а именно сър Бодуин Бретански, заради мъдрите му съвети, и сър Константин, син на сър Кадор Корнуолски, който след смъртта на Артур станал крал на тези земи. И тъй, в присъствието на всички лордове той поверил на тях кралството и своята кралица Гуиневир и това разгневило сър Ланселот, тъй като Артур оставил сър Тристан при крал Марк заради любовта му към Хубавата Изолда[2].

Тогава кралица Гуиневир тъй много се наскърбила поради заминаването на своя повелител и на другите лордове, че загубила свяст и нейните дами трябвало да я отнесат в покоите й.

И тъй, кралят потеглил с многобройното си войнство и оставил кралицата и кралството под управлението на сър Бодуин и сър Константин. И като яхнал коня си, викнал на всеослушание:

— Ако загина в този поход, желая сър Константин, като най-близък мой сродник, да бъде мой наследник и коронован крал на тази страна.

Сетне потеглил към Сандуич и оттам отплавал по море с цялата си войска в множество кораби, галери, плоскодънни лодки и други големи плавателни съдове.

[1] Празникът на св. Хилари — 14 януари. ↑

[2] За любовта между кралица Гуиневир и Ланселот и между Тристан и Изолда се говори подробно в следващите книги. ↑

Глава 4

Как, додето пътувал с кораба, крал Артур заспал в каютата си и сънувал чуден сън и как бил изтълкуван сънят му

И както лежал кралят в каютата си на кораба, задрямал и сънувал чуден сън: присънило му се, че страшен дракон долетял откъм запад и удавил много от хората му. И главата му била покрита с късчета лазурит, крилете му блестели като златни, търбухът му бил покрит с люспи и чуден бил цветът им, опашката му била цялата на пера, краката му били обрасли с черен пух, а ноктите му лъщели като чисто злато, и страховити пламъци излизали от устата му, сякаш цялата земя и вода горят. Сетне му се присънило, че от изток се задава свиреп глиган, космат и рунтав, черен като облак, и краката му били дебели като дънери — най-противният звяр, какъвто някога е стъпвал по земята. Ревял тъй грозно, че ужас обхващал човека, като го слуша. Когато страшният дракон го зърнал, полетял с вятъра като сокол и нанесъл тежки удари на глигана, ала глиганът го посрещнал със сивите си бивни, та гърдите на дракона се окървавили и морето почервеняло от горещата му кръв. Тогава драконът излетял нависоко, а сетне се спуснал стремглаво надолу и ударил глигана по гърба — а той бил десет стъпки дълъг от главата до опашката — и го блъснал с такава сила, та плът и кости станали на прах и се разпилели по цялото море.

Тогаз кралят се събудил и много бил озадачен от този сън, затуй изпратил тозчас да повикат един мъдър гадател и заповядал да разтълкува съня му.

— Сър — рекъл гадателят, — драконът, що си сънувал, олицетворява самия теб, който плаваш с този кораб, а цветовете на крилете му са кралствата, които си завладял. А перата по опашката му пък олицетворяват благородните рицари на Кръглата маса. Глиганът, който драконът убива, спускайки се от облаците, олицетворява някой тиранин, що измъчва народа, или пък може би ти сам ще се биеш с някой грозен и ужасен великан, какъвто нивга не си виждал досега. Затова не се плаши от този страшен сън, защото ще излезеш от битката победител.

Скоро след това те съзрели земя и плавали, додето стигнали в Барфлет във Фландрия и като слезли на брега, намерили мнозина от васалите на крал Артур да го чакат там, както им бил заповядал.

Глава 5

Как един местен човек му разказал за чуден великан и как той се борил с него и го победил

Дошъл тогаз при него един местен селянин и му казал, че в земите на Константин, близо до Бретан, живеел огромен великан, който убивал, разкъсвал и изяждал хората от околността и от цели седем години се хранел с децата на простия народ, та всички деца вече били убити и погубени. А неотдавна хванал херцогинята на Бретан, додето яздела със свитата си, и я отнесъл в бърлогата си сред планината, за да поругае нейната чест и да й се наслаждава до края на дните й. И много хора тръгнали след нея, повече от петстотин души, ала не могли да я спасят и я оставили най-жално да вика и моли за помощ.

— Затуй мисля си, че той сигурно я е убил, след като е задоволил нечестивата си похот. Тя беше съпруга на братовчед ви, сър Хоуел, когото знаем за ваш близък сродник. И понеже сте справедлив крал, смилете се над тази дама и отмъстете за нас, благородни завоевателю.

— Уви! — рекъл крал Артур. — Голяма беда ви е сполетяла! По-добре да бях изгубил най-богатата област от кралството си, ала да бях стигнал тук по-рано, та да спася тази дама! А сега, човече, можеш ли да ме заведеш там, където живее великанът?

— Да, сър — рекъл добрият човек, — погледнете ей там, дето се виждат два големи огъня. Там ще намерите и него, и повече съкровища, отколкото има в цяла Франция.

И тъй, след като изслушал този тъжен разказ, кралят се върнал в шатъра си. Сетне извикал сър Кей и сър Бедивер и им наредил тайно да приготвят коне и доспехи за него и за себе си, защото след вечернята възнамерявал да иде само с тях двамата на поклонение в „Мон Сен Мишел“[1]. И веднага се приготвил, въоръжил се с всичко необходимо и взел коня и щита си.

И тъй, отправили се тримата на път и препускали с най-голяма бързина, додето стигнали подножието на хълма. Тогаз слезли от конете и кралят им заповядал да го чакат там, тъй като желаел да се изкачи на билото сам. Сетне поел нагоре по склона и не след дълго приближил до голям огън, дето намерил скръбна вдовица, която кършела ръце и плачела над пресен гроб. Тогаз крал Артур я поздравил и я запитал защо ридае така, а тя му отговорила и рекла:

— Благородни рицарю, говорете тихо, защото ей там живее един дявол и ако ви чуе, ще дойде и ще ви погуби. Зла чест ви е довела в тази планина, защото да имаше и петдесет такива като вас, пак не бихте могли да устоите на този дявол. Ето тук лежи мъртва една херцогиня, най-красивата жена на света, съпруга на сър Хоуел, херцог на Бретан. Тоя дявол я уби, понеже в сатанинската си похот разпра утробата й чак до пъпа.

— Бедна жено — рекъл кралят, — изпратен съм от благородния завоевател крал Артур, за да преговарям с този тиранин от името на поданиците му.

— Няма полза от такива преговори — рекла тя. — Нехае той ни за крал, ни за никого. Ала ако бяхте довели съпругата на Артур, лейди Гуиневир, щеше да е по-доволен, отколкото ако му предложехте половин Франция. Бъдете внимателен и не се приближавайте твърде много до него, защото е победил петнайсет крале и см е направил дреха, покрита със скъпоценни камъни и извезана с косми от брадите им, които те му изпратили миналата Коледа, та да го омилостивят и да спасят народите си. Ако пък искате, говорете с него по вечеря ей при онзи голям огън.

— Тъй ще сторя — рекъл Артур, — ще изпълня заръката въпреки страшните ви думи.

И сетне се изкачил на хребета на хълма и видял оттам великана да вечеря, гризейки човешка ръка, и греел едрите си голи крака на огъня, а три прекрасни девици въртели три шиша, на които били набучени като малки птичета дванайсет новородени бебета. Щом съзрял крал Артур тази печална гледка, изпълнил се с жалост към тях и сърцето му се обляло с кръв от мъка. И ето с какви думи му заговорил:

— Нека този, що владее целия свят, ти даде кратък живот и позорна смърт! И нека дяволът ти вземе душата! Защо уби тези невинни дечица и тази херцогиня? Стани и се приготви за бой, твар кръвожадна, защото днес ще умреш от моята ръка!

Тогаз великанът се изправил, взел тежък боздуган в ръка и тъй го стоварил върху краля, че короната му паднала на земята. А кралят отвърнал на удара с такава сила, че разпорил корема и отсякъл срамотиите му, та червата му се изсипали на земята. Тозчас великанът хвърлил боздугана и сграбчил краля в ръцете си, та му строшил ребрата. Тогаз трите девойки коленичили и отправили молба към Христа да окаже помощ и подкрепа на Артур. Ала Артур се въртял и извивал, та бил ту отгоре, ту отдолу. И въргаляйки се така, те се търколили по склона на хълма, додето стигнали брега на морето, и както се търкаляли, Артур не веднъж и дваж го пронизал с камата си. И случило се тъй, че накрая се озовали там, дето били двамата рицари, които пазели коня на Артур, и като видели те краля така притиснат в ръцете на великана, отишли и го освободили.

Тогаз кралят заповядал на сър Кей да отсече главата на великана, да я набучи на върха на едно копие, а сетне да я занесе на сър Хоуел и да му каже, че врагът му е убит.

— След туй нека провесят тази глава от някоя висока кула, та да могат всички да я видят и гледат. А вие двамата идете горе на хълма и ми донесете щита и меча, а също и железния боздуган. А колкото за съкровището, вземете го вие, защото там ще намерите неизброими богатства. Щом имам плаща и боздугана му, не ми трябва друго. И знайте, че този беше най-свирепият великан, който съм срещал, ако не смятам онзи, дето навремето победих на една планина в Арабия. Ала този беше по-огромен и по-свиреп.

Тогаз рицарите донесли боздугана и плаща, взели част от съкровищата и тримата се върнали при войската. И разчуло се скоро всичко туй из околните земи, та хората дошли да благодарят на краля. А той им рекъл:

— Благодарете на Бога, а съкровищата разделете помежду си.

Сетне крал Артур наредил и заповядал на братовчед си Хоуел да се погрижи да бъде изградена на хълма църква, посветена на архангел Михаил.

И тъй, на сутринта кралят потеглил с голямото си войнство и стигнал в една долина в Шампан, дето разпънал шатрите си. И както седял кралят на вечеря, пристигнали двама пратеници, и единият от тях бил предводител на войските на Франция, и съобщили те на краля, че римският император нахлул във Франция и опустошил голяма част от страната, а сега бил в Бургундия, дето опустошавал земите, погубвал много народ и палел градове и села.

— Затова, ако не дойдете бързо, ще трябва да се предадат и те самите, и крепостите им.

[1] „Мон Сен Мишел“ — прочут манастир на брега на Атлантическия океан между Бретан и Нормандия. Първоначално там имало малък параклис, посветен на Архангел Михаил. ↑

Глава 6

Как крал Артур изпратил сър Гауейн и други рицари при Луций, как те били нападнати и излезли от битката с чест

Тогаз крал Артур заръчал да извикат сър Гауейн, сър Борс, сър Лионел и сър Бедивер и им заповядал да отидат право при сър Луций.

— Кажете му бързо да напусне моите земи, а не се ли съгласи, нека веднага да се приготви за бой и да не измъчва повече беззащитния народ.

И без да се бавят, тези благородни рицари яхнали конете си и като стигнали в гората, видели на една поляна край река множество шатри от разноцветна коприна, а в средата бил разпънат шатърът на императора и над него стоял гербът му — орел с разперени крила. Към този шатър тръгнали рицарите и решили сър Гауейн и сър Борс да предадат посланието, а сър Лионел и сър Бедивер да останат прикрити в храсталака.

И тогаз сър Гауейн и сър Борс изпълнили нареждането и заповядали на Луций от името на Артур да напусне страната или веднага да се приготви за бой. А Луций им отговорил:

— Върнете се при своя господар и му кажете, че ще покоря и него, и земите му.

Разгневил се при тези думи сър Гауейн и рекъл:

— Предпочитам да се сражавам с теб, нежели да притежавам цяла Франция.

— И аз предпочитам да се сражавам с теб — рекъл сър Борс, — нежели да владея над Бретан и Бургундия.

Тогаз един рицар на име сър Гайн, близък роднина на императора, рекъл:

— Я гледай, много високомерни били тези британци, та се перчат и хвалят, сякаш целият свят е техен.

Тогаз сър Гауейн жестоко се оскърбил и като изтеглил меча си, отсякъл му главата. Сетне двамата обърнали конете и препуснали през гори и води, докато стигнали мястото, дето ги чакали сър Лионел и сър Бедивер.

Ала римляните ги следвали по петите, кой на кон, кой пешком, и тъй прекосили полето и навлезли в гората. Тогаз сър Борс обърнал коня и видял да се приближава бързо към него рицар на кон. И като вдигнал копието си, пронизал го и той паднал мъртъв на земята. Сетне дошъл Калибурн, един от най-силните воини на Павия, и повалил мнозина от Артуровите рицари. И когато сър Борс го видял да върши такива злини, втурнал се срещу него, пронизал гърдите му и той паднал мъртъв на земята. После сър Фелденек поискал да отмъсти на сър Гауейн за смъртта на Гайн, ала Гауейн бил нащрек и с такава сила му нанесъл удар по главата, та мечът се спрял едва в гърдите му.

Сетне се върнал при другарите си и всички заедно излезли от засадата и се нахвърлили върху римляните, поваляли ги, посичали ги и ги обърнали в бягство.

А благородните рицари ги преследвали чак до шатрите им.

Подир туй римляните събрали още войска, дошли и пехотинци, и станало ново сражение, а толкоз многобройни били враговете, че сър Борс и сър Берел паднали в плен. И щом сър Гауейн видял това, взел със себе си храбрия рицар сър Идрус и се зарекъл, че няма да се яви пред Артур, додето не ги избави. Изтеглил тогаз добрия си меч Галатин и препуснал към тези, що отвеждали рицарите. Ударил рицаря, дето водел сър Борс, и като освободил сър Борс, предал го на другарите си. По същия начин сър Идрус спасил сър Берел.

Тогава сражението станало толкова ожесточено, че голяма опасност заплашвала нашите рицари. Затова сър Гауейн изпратил вест на крал Артур да им се притече бързо на помощ и добавил:

— Защото аз съм тежко ранен, а за пленниците, които взехме, можем да получим преголям откуп.

И тъй, пратеникът отишъл при краля и му предал вестта. Тогаз кралят заповядал да съберат войската, ала ето че, още преди да потегли, пристигнали римски пленници, тъй като сър Гауейн и другарите му взели надмощие над римляните и ги обърнали в бягство. Сетне поели назад и се върнали с дружината си, без да изгубят ни един достоен рицар, и само сър Гауейн бил тежко ранен. Тогаз кралят наредил да прегледат раните му и го утешил с благи думи.

Тъй започнал първият поход на британците срещу римляните и повече от десет хиляди римляни паднали убити, та големи били радостта и ликуването сред войската на крал Артур тази нощ. А на сутринта кралят изпратил римските пленници в Париж под охраната на сър Ланселот, сър Кадор и много рицари.

Глава 7

Как Луций изпратил съгледвачи да устроят засада и да освободят пленените му рицари и как им попречили да сторят това

Сега да се върнем при римския император, който научил, че пленниците ще бъдат заведени в Париж, и тозчас изпратил рицари и принцове с шейсет хиляди воини да устроят засада и да освободят пленените рицари и лордове.

И тъй, на сутринта Ланселот и сър Кадор, предводители и военачалници на онези, които придружавали пленниците, трябвало да минат през една гора, та сър Ланселот проводил напред рицари да огледат дали няма някой в гората, който да им попречи. И когато споменатите рицари навлезли в гората, начаса зърнали и забелязали голямата засада, та се върнали и казали на сър Ланселот, че там ги чакат шейсет хиляди римляни.

Тогаз сър Ланселот и неговите рицари, на брой десет хиляди, се приготвили в боен ред и завързали сражение с тях и се били мъжки, та убили и ранили много римляни и много рицари, и военачалници от войнството на римляните и сарацините. Убили краля на Лили и трима велики лордове — Алидук, Хералд и Херингдал. А сър Ланселот се сражавал тъй достойно, че никой не можел да устои на удара на десницата му, и където и да идел, показвал своята храброст и сила и сеел смърт на вси страни, та римляните и сарацините бягали от него като овце пред вълк или лъв, и тъй той принудил всички, дето били останали живи, да избягат.

И толкоз дълго траяло сражението, че до крал Артур стигнала вест за него и той се приготвил и отишъл там, дето се водела битката, и като видял, че неговите рицари са победили, прегърнал ги всичките един по един и рекъл:

— Достойни сте вие за най-голяма почит и уважение. Нивга до днес друг крал не е имал такива благородни рицари като моите.

— Сър — рекъл Кадор, — никой от нас не остави другаря си в беда, ала за храбростта и мъжеството на сър Ланселот ще се разказват най-големи чудеса, а също и за родствениците му, които извършиха днес безброй велики подвизи.

И сър Кадор му казал също кои от неговите рицари са убити, а те били сър Берел и храбрите рицари сър Морис и сър Морел.

Тогаз кралят заплакал и като избърсал очи с кърпичка, рекъл:

— Вашата смелост едва не е станала причина да загинете. И да се бяхте върнали назад, нямаше да накърните достойнството си, защото смятам, че е безумие рицари да се сражават при голямо надмощие на врага.

— Не е вярно — отвърнали сър Ланселот и другите, — защото веднъж посрамиш ли се, срамът не се заличава.

Глава 8

Как един сенатор разказал на Луций за поражението им, а сетне за голямата битка между Артур и Луций

Да оставим сега крал Артур и благородните му рицари, които спечелили битката и отвели пленниците в Париж, и да разкажем за един сенатор, който избягал от полесражението, отишъл при императора Луций и му рекъл:

— Императоре, съветвам ви да се оттеглите назад. Защо сте дошли тук? Нищо няма да спечелите по тези места освен тежки поражения безчет, защото днес един Артуров рицар струваше в боя колкото сто наши.

— Засрами се — рекъл Луций, — говориш като страхливец. Твоите думи ме наскърбяват повече от всички загуби, които понесох днес.

И веднага изпратил напред един крал на име Леомий с голяма войска и му заръчал да бърза, а той самият щял скоро да го догони.

Ала крал Артур бил тайно предизвестен, та изпратил свои хора в Сесоан и превзел от римляните тамошните градове и крепости. Сетне кралят заповядал на сър Кадор да пази тила и да вземе със себе си няколко рицари на Кръглата маса.

— А сър Ланселот, сър Борс, сър Кей, сър Марок и сър Мархаус ще останат при мен.

И тъй, крал Артур разделил войнството си на няколко групи, та да не може неприятелят да се изплъзне.

И когато императорът навлязъл в долината на Сесоан, видял къде е разположил войските си крал Артур и зърнал развятото му знаме, ала вече от всички страни бил обкръжен от неприятели, та трябвало или да се сражава, или да се предаде, тъй като не можел да избяга. И викнал той гръмко на римляните:

— Благородници, призовавам ви днес да се сражавате и да защитите мъжкото си достойнство. Помнете, че Рим господства над цялата земя и е властелин и повелител на целия свят, затова не позволявайте на тези британци да ни надвият в днешната битка.

И с тези думи заповядал тръбите да затръбят за кървав бой и те затръбили с такава сила, че земята се затресла и затреперила.

Тогаз войските се приближили една срещу друга и се сблъскали с викове, и от двете страни се нанасяли тежки удари и много бойци били повалени, ранени и убити. И голяма храброст, мъжество и геройство били проявени този ден, ала твърде дълго време би отнело да разкажем за благородните подвизи на всеки един, защото те биха изпълнили цяла книга. Ала длъжни сме да споменем крал Артур, който яздел сред сражаващите се, насърчавайки рицарите си да се бият смело, и сам извършил с ръцете си най-великите дела, каквито човек може да извърши. Изтеглил той меча си Екскалибур и гледал къде са струпани най-много римляни, та застрашават неговите воини, и като се втурвал натам, размахвал меча и убивал на вси страни, та спасявал хората си. И там погубил един великан на име Галапас, и огромен бил той на ръст и тегло, ала Артур го скъсил, като му отсякъл краката до коленете, и рекъл:

— Сега ръстът ти е по-удобен за бой, отколкото преди.

А сетне му отсякъл главата.

И сър Гауейн проявил голяма храброст в това сражение и убил трима военачалници. Храбро се били и всички рицари на Кръглата маса.

И тъй, битката между крал Артур и император Луций продължила дълго време и на страната на Луций имало много сарацини, ала те всички загинали. Яростно било сражението и ту едната, ту другата страна вземала надмощие и това траяло, додето най-подир крал Артур видял къде се сражава самият император Луций, извършвайки чудни дела със собствените си ръце.

И тозчас препуснал към него. Втурнали се тогава двамата настървено един срещу друг и ето че Луций ударил Артур по лицето и му нанесъл дълбока рана. И когато крал Артур усетил, че е ранен, вдигнал своя Екскалибур и го стоварил върху темето му с такава сила, че мечът го разсякъл и потънал чак до гърдите му. Тогаз императорът паднал мъртъв и тъй завършил животът му. И като узнали, че императорът е убит, всички римляни с цялото си войнство се обърнали в бягство, ала крал Артур и рицарите му се спуснали подире им и убили всекиго, що могли да догонят.

И тъй, крал Артур спечелил славна победа, а от войските на Луций били убити повече от сто хиляди. Сетне крал Артур наредил да съберат мъртъвците и да погребат убитите от неговата свита, всеки според положението и титлата му. И наредил на лекарите да прегледат ранените, и да не пестят мехлеми и лекове, додето не изцерят раните им.

След туй кралят отишъл право на мястото, дето лежал мъртъв императорът Луций, и намерил там убити още султана на Сирия и кралете на Египет и Етиопия, и двамата благородни крале, а също и седемнайсет други крале на разни земи и шейсет римски сенатори, все благородници. Всички тях кралят наредил да балсамират с различни ароматни смоли и после да ги увият в шейсет ката напоен с восък копринен плат и да ги положат в оловни ковчези, за да не се повредят и замиришат. И заръчал също върху тялото на всекиго от тях да поставят щита, оръжието и знамето му, та да се знае кой е и откъде е.

Сетне намерил трима живи сенатори и им рекъл:

— Повелявам ви, ако искате да спасите живота си, да вземете тези мъртъвци и да ги отнесете във великия Рим. Предайте ги там на върховния управител и като му връчите моето послание, кажете му, че самият аз скоро ще дойда в Рим и предполагам, че римляните ще се замислят, преди отново да поискат данък от мен. И повелявам, като стигнете в Рим, да съобщите на управителя, на съвета и на сената, че им изпращам тези мъртъвци вместо данъка, който искаха от мен. А ако не се задоволят с толкоз, ще получат още, като дойда, защото друг данък не им дължа и не възнамерявам да им плащам. Струва ми се, че той ще стигне колкото за Британия, Ирландия и цяла Алемания, заедно с Германия. И освен това заповядвам да им кажете, че повелявам, ако не искат да загубят главите си, никога вече да не търсят данъци и налози от мен и моите владения.

С тази повеля и заповед тримата сенатори потеглили на път е всички изброени по-горе мъртъвци, ала тялото на Луций положили отделно от другите върху колесница, покрита с балдахин, носещ герба на империята. Следвали го много колесници и върху тях били поставени две по две телата на убитите крале, а най-отзад поставили телата на сенаторите и тъй отишли в Рим. И предали те вестта и посланието на управителя и на сената, като разказали за битката във Франция и как загубили сражението, и колко много и неизброимо число хора загинали. Сетне ги посъветвали никога вече да не водят война срещу благородния завоевател Артур и рекли:

— От неговата сила и мощ трябва най-много да се пазим, тъй като сами видяхме, че никой владетел на света не може да се мери с неговите благородни крале и многобройните му рицари на Кръглата маса.

Глава 9

Как Артур, след като спечелил сражението срещу римляните, навлязъл в Алемания и оттам в Италия

Сега да се върнем при крал Артур и благородните му рицари, които, след голямата победа над римляните, навлезли в Лотарингия, Брабант и Фландрия, а оттам в Горна Алемания, и през планините стигнали в Ломбардия и Тоскана. Имало там един град, който не щял да се предаде и отстъпи, та крал Артур го обсадил и дълго прекарал край него, нападайки го многократно, ала онези в крепостта се отбранявали храбро.

Повикал тогава кралят при себе си един рицар на име Флоренс, казал му, че войските му са останали без храна, и му заръчал:

— Недалеч оттук има вековни гори и лесове, където се крият мои врагове с много добитък. Затова ти заповядвам да се приготвиш и да идеш там да търсиш храна. И вземи със себе си племенника ми сър Гауейн, а също и сър Уисхард, сър Клегис, сър Клермонд и военачалника на Кардиф е още някои и доведи оттам колкото говеда успееш да хванеш.

И веднага рицарите се приготвили и препуснали през хълмове и долини, през гори и равнини, додето стигнали до тучна ливада, покрита с хубави цветя и билки. И там си отпочинали цяла нощ и те, и конете им.

И щом пукнала зората на другия ден, сър Гауейн яхнал коня си и скришом се отделил от другарите си, за да търси приключения. И скоро видял край една гора да язди спокойно на едър кон въоръжен мъж със закачен на рамото щит, а с него нямало никакъв друг придружител освен един паж, който носел дълго копие. На щита на рицаря били изобразени три златни грифона на сребърен фон и украсени с тъмни гранати. Щом сър Гауейн зърнал този напет рицар, затъкнал копие на седлото, тръгнал право срещу него и го попитал откъде е.

Другият отговорил и рекъл, че е от Тоскана, и запитал сър Гауейн:

— Защо ме предизвикваш тъй дръзко, горди рицарю? Знай, че тук не ще се сдобиеш с плячка, каквото и да сториш, тъй като, преди да се разделим, ще бъдеш мой пленник.

— Много си самоуверен и големи думи изричаш. Ала съветвам те да оставиш празните хвалби и да се приготвиш и вземеш оръжие, преди да те е сполетяло по-голямо зло.

Глава 10

За двубоя между сър Гауейн и един сарацин, който после се предал и приел християнството

Грабнали след туй двамата копия и връхлетели един срещу друг с все сила, та пробили щитовете си и си пронизали един другиму рамото, а сетне изтеглили мечове и взели да си нанасят такива тежки удари, че искри заизскачали от шлемовете им. Сепнал се тогаз сър Гауейн и замахнал с добрия си меч Галатин, та разсякъл щита и дебелата ризница от яки брънки на рицаря, изпотрошил и изпочупил скъпоценните им камъни и отворил дълбока рана в тялото му, та се видели и черният, и белият му дроб. Изпъшкал рицарят, ала се хвърлил към сър Гауейн и му нанесъл отдолу такъв удар с меча, че му разкъсал една вена, и голяма болка причинил на сър Гауейн, и рукнала кръв.

Рекъл тогаз рицарят на сър Гауейн:

— Превържи си раната, преди да побледнее лицето ти, защото кръв облива целия ти кон и прекрасните ти доспехи. Ала знай, че всички лечители на Британия не ще могат да спрат кръвта, защото, който бъде посечен от това острие, никога не спира да кърви.

А сър Гауейн отговорил:

— Не ме е грижа. Големите ти думи не ме плашат, нито намаляват смелостта ми. А ти зле ще си изпатиш, преди да се разделим, ами кажи ми тозчас кой може да спре кръвта.

— Това мога само аз, ако пожелая — рекъл рицарят, — и ще го сторя, ако се съгласиш да се застъпиш за мен и ми помогнеш да приема християнството и да повярвам в Бога. Такава е молбата ми, ако си достоен мъж, а така ще възвисиш и собствената си душа.

— Съгласен съм с божията воля да изпълня желанието ти — рекъл сър Гауейн. — Ала кажи ми най-напред какво търсиш тука сам, от кои земи си и чий васал?

— Сър — отвърнал рицарят, — името ми е Приам и баща ми е велик владетел. И въстана той против римляните и превзе много техни земи. Баща ми е пряк потомък на Александър и Хектор, а херцог Иисус Навин и Макавей също са от нашия род. Аз съм законен наследник на Александрия и Африка и на всички острови наоколо, ала искам да вярвам в този бог, в който вярваш и ти. А за труда ти ще те възнаградя богато. С такова високомерие и самоувереност бе изпълнено до днес сърцето ми, та мислех, че няма на земята воин, който да ме превъзхожда или да е равен на мен. Изпратиха ме на тази война със сто и четирийсет рицари, а сега срещнах теб и ти ме накара да се наситя на битки. Затова, благородни рицарю, моля те, кажи ми кой си?

— Не съм рицар — отвърнал Гауейн. — Отрасъл съм все около дрешника на благородния крал Артур, дето се грижа за доспехите и за всичките му одежди и стягам вървите на ризите му. Миналата Коледа той ме направи йомен[1] и ми даде кон и сбруя, и сто лири в пари. И ако съдбата бъде на моя страна, не се съмнявам, че благородният ми господар скоро ще ме издигне и почете сред приближените си.

— Нима е вярно? — рекъл Приам. — Щом слугите му са тъй храбри и смели, рицарите му трябва да притежават необикновена сила. Ала сега, в името на любовта ти към небесния властелин, независимо дали си слуга или рицар, кажи ми името си.

— Бога ми — рекъл Гауейн, — сега ще ти открия истината. Името ми е сър Гауейн и съм прочут в Артуровия двор и покоите му. Аз съм един от рицарите на Кръглата маса и той със собствената си ръка ме въздигна за херцог. Затова не се опечалявай, че на мен бе отредена тази милост да те победя, защото добрият Бог в безкрайната си доброта ми даде сила.

— Сега душата ми е по-спокойна, отколкото ако ми беше дарил целия Прованс и богатия Париж — отвърнал Приам. — Бих предпочел да ме разкъсат на две, вързан за буйни коне, нежели да ме надвие някой прост оръженосец, слуга или обикновен воин. А сега, благородни рицарю, предупреждавам те, че тук наблизо се е разположил херцогът на Лотарингия с войската си, а също и най-знатните воини от Дофине и лордове от Ломбардия, и охраната на Готар. И сарацините от Южните земи, на брой шейсет хиляди, все отлични воини. Затова, ако не се отдалечим бързо оттук, лошо ще бъде и за двама ни, понеже ще получиш такива рани, че нивга няма да оздравееш. И внимавай пажът ми да не затръби с рога, защото, стори ли туй, наблизо чакат сто мои рицари и ако те хванат, никакво злато и сребро не ще може да откупи живота ти.

Тогаз, за да се спаси от заплахата, сър Гауейн минал през една река, а рицарят го последвал и двамата вървели тъй, додето накрая стигнали при другарите на сър Гауейн, които се били разположили на една ливада, дето прекарали нощта. И щом Уисхард съгледал сър Гауейн и видял, че е ранен, спуснал се към него, плачейки горчиво, и го попитал кой го е ранил така. И сър Гауейн му разправил как се сражавал с този рицар, как двамата се ранили един друг, ала той имал мехлеми, с които да излекува раните му.

— А мога да ви съобщя и други вести. Скоро ще се срещнем в битка с многоброен неприятел.

Сетне сър Приам и сър Гауейн слезли от конете, пуснали ги да пасат на ливадата и свалили доспехите си. И кръвта бликнала от раните им с нова сила. Тогава Приам взел от оръженосеца си една стъкленица, пълна с вода от четирите реки, дето изтичат от рая[2], и с някакъв мехлем намазал раните, измил ги с тази вода и подир един час те напълно заздравели.

След туй затръбили с тръба и всички се събрали на съвет, и Приам им открил кои владетели и рицари се били заклели да го освободят и че скоро ще бъдат нападнати от хилядна войска, затова ги посъветвал да се оттеглят.

Тогаз сър Гауейн рекъл, че ще бъде голям позор за тях да се оттеглят, без да са нанесли ни един удар.

— Затова послушайте думите ми и се въоръжете, та да срещнем тези сарацини неверници и с божия помощ да ги надвием и да спечелим славна победа над тях. И нека сър Флоренс да остане на туй поле, за да го задържи с рицарско достойнство, а ние да се заемем с онези воини.

— Чуйте ме — рекъл Приам, — оставете тези празни думи, защото ви предупреждавам, че в онези лесове ще срещнете много опасни рицари. И те най-напред ще пуснат говедата си, за да ви примамят, а сетне безброй рицари ще ви нападнат. А вие сте не повече от седемстотин души — твърде малко, за да устоите на такъв многоброен враг.

— Въпреки туй ще се сражаваме с тях — отвърнал сър Гауейн — и ще видим какво можем да сторим, пък нека победата спечели по-храбрият.

[1] Йомен („yeomen“) — войник от охраната на краля. В средните векове, преди да станат рицари, синовете на благородниците служели най-напред като пажове, след това като йомени и най-после като оръженосци. ↑

[2] Според библейския разказ от рая изтичали четири реки — Фисон, Гихон (или Геон), Тигър и Ефрат (Битие, 2: 10–14). ↑

Глава 11

Как сарацините изскочили от една гора, за да спасят добитъка си, и за последвалото голямо сражение

Тогаз сър Флоренс извикал сър Флоридас и със сто рицари двамата повели стадото говеда, а седемстотинте рицари вървели по-назад. И ето че сър Ферант Испански изскочил от гората на хубав жребец, отишъл при сър Флоренс и го попитал защо бяга. Тогаз сър Флоренс грабнал копието, препуснал срещу него, ударил го по челото и му счупил вратната кост. И другарите на сър Ферант се разгневили и решили да отмъстят за смъртта му, та се завързал лют бой и мнозина рицари паднали убити и ранени, ала сър Флоренс и стоте му рицари не отстъпвали ни крачка и се борели мъжествено.

И когато Приам, добрият рицар, видял лютия бой, отишъл при сър Гауейн и го замолил да се притече в помощ на другарите си, понеже били зле притиснати от врага.

— Сър, не се тревожете — рекъл сър Гауейн, — победата ще бъде тяхна. Знайте, че не ще мръдна коня си оттук, додето не съгледам да идват повече врагове, защото с тези те са достатъчно силни да се справят сами.

Ала едва изрекъл туй, и видял един граф на име Етелуолд, а също и холандския херцог да изскачат от гората с многохилядно войнство и последвани от Приамовите рицари, и всички те тозчас се хвърлили в сражението. А сър Гауейн и този път успокоил рицарите си и им рекъл да не се боят, защото победата пак ще бъде тяхна.

Започнала тогаз настървена битка и сблъскали се враг с врага, и мнозина рицари паднали сразени и убити и от двете страни. Втурнали се най-подир в сражението и рицарите на Кръглата маса и поваляли наземи всеки, що им се изпречел, и тъй ги принудили да се оттеглят и избягат.

— Бога ми! — викнал сър Гауейн. — Ликува сърцето ми от тази гледка, защото сега враговете ни са с двайсет хиляди по-малко.

Сетне се хвърлил в битката и един великан на име Джубанс и сипел удари, та убивал на вой страни и ранил много наши рицари, а между убитите бил и сър Герард, рицар от Уелс. Тогаз нашите рицари налетели с подновена стръв и погубили много сарацини. След туй към рицарите на Кръглата маса се присъединил и сър Приам със знамето си и се бил така мъжествено, че мнозина от враговете се разделили с живота. И там сър Приам убил маркиза на Мойсес, а сър Гауейн и другарите му се били тъй храбро, че спечелили сражението. Ала в тази битка паднал убит сър Честелейн, младеж — повереник на сър Гауейн, и за смъртта му всички дълбоко скърбили и люто отмъстили за нея. Така свършила битката и много ломбардски владетели и сарацини останали мъртви на бойното поле.

Тогаз сър Флоренс и сър Гауейн пратили напред сигурна охрана за хората си, взели безчет глави добитък, много злато и сребро, богатства и съкровища и се върнали при крал Артур, който все още обсаждал крепостта. И като стигнали там, предали му пленниците и разказали приключенията си и как сразили врага.

Глава 12

Как сър Гауейн се върнал при крал Артур с пленниците и как кралят превзел един град и бил коронясан за император

— Сега да благодарим на Бога — рекъл благородният крал Артур. — Ала какъв е този човек, дето стои там настрана от другите? Не ми прилича на пленник.

— Сър — отвърнал Гауейн, — той е отличен воин. И макар да не ми отстъпи в двубоя, предаде се на милостта божия и на мен, защото желае да приеме християнството. И знайте, че ако не беше той, нямаше да се върнем живи, затуй, моля ви, нека получи кръщение, тъй като няма на света по-благороден мъж и по-добър рицар от него.

Тогаз кралят наредил веднага да го покръстят и първото му име да остане Приам и го направил свой херцог и рицар на Кръглата маса.

Сетне кралят заповядал да тръбят за нападение срещу крепостта. И скоро издигнали воините му стълби, почнали да рушат стените и запълнили рова, така че без много мъка да превземат града.

Излязла тогаз една херцогиня, а с нея графиня Кларисин и много благородни дами и девици и като коленичили пред крал Артур, замолили го в името божие да приеме от тях с мир ключа на града, а не да го превзема с оръжие, за да не загинат мнозина невинни хора.

Тогаз кралят вдигнал наличника на шлема си и с благо и великодушно изражение рекъл:

— Благородна херцогиньо, никой от моите поданици не ще ви стори зло — нито на вас и вашите девици, нито на кой да е ваш близък, ала херцогът ще трябва да изтърпи наказанието си.

После кралят заповядал на воините си да прекратят нападението и скоро най-големият син на херцога донесъл ключовете на града и като коленичил, предал ги на краля и го помолил за милост. И тъй, кралят завладял града със съгласието на лордовете, пленил херцога и го изпратил на доживотен затвор в Доувър, а за херцогинята и децата й определил издръжка.

Сетне издигнал владетели, които да управляват тези земи, и им наредил да спазват реда и закона както в собствената си страна. След това потеглил към Рим и изпратил напред сър Флоренс и сър Флоридас с петстотин воини. И като стигнали те в град Урбино, устроили засада там, където им се видяло най-удобно. После тръгнали с малка група хора към града, а отвътре излезли много воини и започнали схватка с предните им редици. Тогаз останалите рицари излезли от засадата, завладели моста, а сетне и града, и вдигнали над стените кралското знаме. Пристигнал скоро след туй кралят и от един хълм видял града и знамето си на стените, та разбрал, че градът е превзет. После заповядал чрез пратеници никой от неговите воини да не безчести и да не позори жена — било дама, било съпруга или девица. И като влязъл в града, отишъл в замъка, утешил скърбящите и поставил за управител рицар от своята страна.

И когато жителите на Милано разбрали, че този град е превзет, изпратили на крал Артур много пари и го помолили като милостив господар да ги пощади и обещали вечно да бъдат негови поданици и да му отдават почит и плащат дан за земите на Плезанс, Павия, Пиетрасанта и Понтремоли по един милион жълтици, додето е жив.

Сетне кралят навлязъл в Тоскана и превзел много градове и замъци, и опустошил по пътя си всяка крепост, която не желаела да му се подчини, и така стигнал в Сполето и Витербо, а оттам през лозята в долината на Вискаунта[1].

И оттам изпратил да запитат сенаторите дали ще го признаят за свой владетел. И скоро след това, една събота, дошли при крал Артур всички сенатори, що били оцелели от битките, а заедно с тях и най-благородните кардинали, които живеели по туй време в Рим, и поискали мир, като му предложили богати дарове. И го помолили в правото си на владетел да им разреши да съберат след шест седмици всички римляни и тогава да бъде миропомазан за император[2], както подобава на такъв велик сан.

— Съгласен съм — рекъл кралят. — Сторете всичко, както сте намислили, та по Рождество да бъда коронясан. И ще се установя в Рим със своите рицари на Кръглата маса и ще управлявам по своя воля.

Тогаз сенаторите започнали приготовления за коронясването. И на определения ден, както се разказва в книгата, той влязъл в Рим и бил коронясан за император от ръката на папата с най-голяма тържественост. И останал там известно време, та разпределил владенията си в Рим и във Франция и раздал земи и владения на своите приближени и рицари, всекиму според заслугите, така че никой не останал недоволен, бил той богат или беден. И дал на сър Приам херцогството Лотарингия, а той му благодарил и рекъл, че ще му служи до сетния ден на живота си. После въздигнал и други за херцози и графове и всички наградил богато.

След това всички негови рицари и васали се събрали пред трона му и рекли:

— Да бъде благословен Бог, войната свърши и вие спечелихте такава победа, че никой, колкото и велик и могъщ да е, не ще дръзне да воюва вече против вас. Затова ви молим да се върнете у дома, а да разрешите и на нас да си отидем вкъщи при съпругите, от които отдавна сме разделени, та да си починем, тъй като вашият поход свърши с чест и слава.

Тогава кралят рекъл:

— Право казвате, понеже не е разумно да предизвикваме провидението. Затова пригответе се за път и нека се върнем в Англия.

И започнали всички да стягат сбруи и тежки товари. И след като им разрешил да тръгнат, обърнал се към тях и заповядал никой, под страх от смъртно наказание, да не граби, да не взема по пътя храна или каквото и да е друго, без да плати дължимото. И тъй, прекосил той морето и слязъл на брега в Сандуич, където го посрещнала съпругата му, кралица Гуиневир. И целият народ по градове и села го приел най-тържествено и богати дарове му били поднесени за добре дошъл в родните земи.

Тъй свършва Книга пета за победата на крал Артур над императора на Рим Луций и следва шестата книга, в която се разказва за сър Ланселот от Езерото.

[1] Вискаунта — вероятно става дума за грешно разчитане на извора: има се предвид „виконт“, тоест верният прочит е „в долината на един виконт“. ↑

[2] В никой от предполагаемите френски и английски източници не се споменава за коронясване на крал Артур за римски император. Този епизод е прибавен от самия Малори като израз на патриотично чувство, породено вероятно от големите военни и дипломатически успехи на крал Хенри V във Франция, благодарение на които той бива признат за наследник на френския престол (1420 г.). ↑

Книга шеста

Глава 1

Как сър Ланселот[1] и сър Лионел напуснали кралския двор и тръгнали да търсят приключения и как сър Лионел го оставил, додето спял, и бил пленен

Скоро след като крал Артур се завърнал от Рим в Англия, всички рицари на Кръглата маса се стекли при него и устроили много двубои с копия и турнири. И между тях имало мнозина, които били обикновени рицари, ала така се издигнали с бойни дела и мъжко достойнство, че надминали другарите си по храброст и благородни постъпки. Това доказали мнозина, ала особено сър Ланселот от Езерото, защото във всички турнири и двубои, било на живот или на смърт, той надминавал всички рицари и нито веднъж не бил победен освен чрез измама или магия. И тъй чудно се умножила воинската слава и чест на сър Ланселот, че след завръщането на крал Артур от Рим френската книга споменава най-първо неговото име. Затова от всички рицари кралица Гуиневир гледала най-благосклонно към него, а и той несъмнено обичал кралицата повече от всички други дами в живота си и за нея извършил много подвизи и я спасил от кладата[2] с благородното си рицарство.

Така сър Ланселот си отпочивал дълго сред игри и забавления. Ала най-подир решил да се прояви в чудни приключения и заръчал на племенника си, сър Лионел, да се приготви за път и му рекъл:

— Ще тръгнем двамата да търсим приключения.

И тъй, въоръжили се те с всичко необходимо и като яхнали конете си, навлезли в една гъста гора, а сетне поели през ниска равнина. Ала към пладне станало горещо, та на сър Ланселот много му се доспало. Тогаз сър Лионел съгледал край един жив плет голямо ябълково дърво и рекъл:

— Братко, ей там има дебела сянка, дето ще можем да починем и ние, и конете ни.

— Добре си намислил, мили братко — отвърнал сър Ланселот, — защото от седем години насам не ми се е спало както сега.

И тъй, те слезли от конете, вързали ги на близките дървета и сър Ланселот легнал под ябълката, като сложил шлема под главата си. А сър Лионел останал да бди, додето той спял. И потънал сър Ланселот в дълбок сън.

И ето че през туй време минали наблизо трима рицаря на коне, препускайки с все сила. А подир тримата яздел един-единствен рицар. И като го видял, сър Лионел си помислил, че никога не е виждал такъв снажен рицар и така напет и богато облечен мъж.

И не след дълго този рицар настигнал един от тримата, повалил го на студената земя и той повече не могъл да стане. Сетне догонил втория рицар и го ударил така, че конят и ездачът паднали наземи. После се насочил право към третия рицар и като се изравнил със задницата на коня му, ударил го с копието ся. Сетне слязъл от коня си и без да изпуска юздата му, вързал и тримата рицари е поводите на собствените им коне.

И като видял всичко това, сър Лионел решил да се сражава с него, та се приготвил и яхнал тихо и тайно коня си, за да не събуди сър Ланселот. И като препуснал подире му, настигнал могъщия рицар и му рекъл да се обърне. Тогава онзи ударил сър Лионел така силно, че повалил и коня, и ездача на земята, после слязъл, вързал го здраво, метнал го на собствения си кон и тъй е четиримата се отправил към замъка си.

И като стигнал там, наредил да им овалят доспехите и голи да ги набият с тръни. А сетне ги хвърлил в черна тъмница, дето още много други рицари стенели и ридаели.

[1] Ланселот — в по-късните рицарски романи Ланселот замества Гауейн като образец на Артуров рицар. У него са запазени и някои черти на митически келтски „слънчев герой“, потомък на келтския бог Луг. Прозвището му „от Езерото“ също сочи връзката му с този бог: „lluch“ — „езеро“ (срв. шотл. „loch“). Езерният мотив се вплита често във всички легенди за Артур, според някои от които Ланселот е прекарал детството си в митическото езеро Авалон и е бил отгледан от Владетелката на езерото. В „Смъртта на Артур“ от тези легенди е останало само прозвището му. ↑

[2] Вж. Книга осемнайсета, глава 7, и Книга деветнайсета, глава 9. ↑

Глава 2

Как сър Ектор тръгнал да дири сър Ланселот и как бил пленен от сър Таркуин

Когато сър Ектор де Марис[1] узнал, че сър Ланселот е напуснал двора, за да търси приключения, разгневил се сам на себе си и се приготвил да дири сър Ланселот. И като яздил дълго през гъста гора, срещнал един човек, приличен по външност на горски пазач.

— Добри човече — рекъл сър Ектор, — знаеш ли тук наблизо да има някакви чудни приключения?

— Сър — отвърнал горският пазач, — добре познавам тези места и ще ви кажа, че тук наблизо, на около една миля, има укрепено имение, заградено с дълбок ров. И край това имение, от лявата му страна, има бистър поток, дето конете пият вода, а над този поток расте клонесто дърво, а на него висят безчет яки щитове, служили някога на храбри рицари, а на ствола на дървото е закачен съд от мед и бронз. Ударѝ три пъти по този съд с дръжката на копието си и скоро ще научиш необикновени неща. И може Господ да бъде по-милостив към теб, отколкото към други рицари, дето са минавали през тази гора от много години насам.

— Сполай ти — рекъл сър Ектор и поел нататък.

И не след дълго стигнал при дървото и видял на него безчет яки щитове.

И сред тях познал щита на брат си сър Лионел и на мнозина още свои другари от рицарите на Кръглата маса. И това наскърбило сърцето му и той се зарекъл да отмъсти за брат си. Заудрял тогава сър Ектор като обезумял по съда и напоил коня си от потока. И ето че зад него се явил един рицар и му казал да излезе от водата и да се приготви за бой. И сър Ектор тозчас се обърнал пъргаво, опрял копието си на седлото и с такава сила ударил другия рицар, че конят му два пъти се завъртял.

— Славен удар беше това — рекъл могъщият рицар — и достоен за всеки рицар.

И в миг препуснал с коня си към сър Ектор, сграбчил го под дясната му мишница, вдигнал го от седлото и го отнесъл в своя замък, дето го тръшнал на пода. Името на този рицар било сър Таркуин.

И рекъл той на сър Ектор:

— Тъй като днес ти се сражава с мен по-храбро, отколкото всеки друг рицар от дванайсет години насам, ще ти подаря живота, ако се закълнеш да бъдеш мой пленник до сетния си ден.

— Не — рекъл сър Ектор, — това нивга не ще обещая и ще направя всичко, за да си върна свободата.

— Жалко — рекъл сър Таркуин.

И тогаз наредил да му свалят доспехите и да го бият гол с тръни, а после да го хвърлят в черна тъмница, дето той познал мнозина свои другари. Ала когато сър Ектор видял сър Лионел, дълбоко се опечалил.

— Горко ми, братко! — рекъл сър Ектор. — Де е брат ми сър Ланселот?

— Мили братко, оставих го заспал под една ябълка и какво е станало с него, не мога да ти кажа.

— Горко ни! — рекли рицарите. — Ако не ни помогне сър Ланселот, нивга не ще се избавим от властта на нашия господар, сър Таркуин, защото не познаваме рицар, който може да го надвие.

[1] Ектор де Марис е по-малък брат на сър Ланселот и няма нищо общо със сър Ектор, който е отгледал невръстния Артур. Във френските източници прозвището Де Марис се свързва с лат. „mare“ — море, но в действителност в него трябва да търсим германски корен със значение „покрайнини“, запазен в съвременната английска дума „marches“ — покрайнини, и в немската „маркграф“. ↑

Глава 3

Как четири кралици намерили сър Ланселот заспал и как чрез магия го пленили и отнесли в един замък

Да оставим сега тези пленени рицари и да разкажем за сър Ланселот от Езерото, който лежал под ябълката и спял. И ето че по пладне минали край него четири най-знатни кралици. И за да не ги мори жегата, с тях яздели четирима рицари и носели над главите им на четири копия сенник от зелена коприна, а кралиците яздели на четири бели мулета.

И както яздели, чули наблизо страховито да цвили могъщ кон и съгледали под една ябълка да лежи рицар в пълно въоръжение и да опи. И щом кралиците видели лицето му, познали, че това е сър Ланселот. И започнали те голям спор за този рицар, защото всяка от тях искала той да бъде неин любим.

— Да не спорим повече — рекла най-подир Вълшебницата Морган, сестрата на крал Артур. — Ще му сторя такава магия, че да не се събуди цели шест часа, а сетне ще го заведа в замъка си и когато съм сигурна, че е напълно в моя власт, ще разваля магията и ще го оставя сам да избере коя от нас ще предпочете за своя любима.

И тъй, омагьосала тя с вълшебствата си сър Ланселот и като го положили върху щита му, понесли го на кон между двама рицари и го завели в замъка Чариот. Там го сложили в студена тъмница, а привечер пратили при него прекрасна девица да му поднесе приготвената вечеря. По туй време магията била вече загубила силата си, та като влязла, девицата го попитала как е.

— И сам не зная, любезна девице — отвърнал сър Ланселот, — защото не мога да разбера как съм попаднал в този замък, освен ако не съм пренесен с някаква магия.

— Сър — рекла тя, — не унивайте и ако наистина сте такъв рицар, за какъвто се славите, утре призори ще ви открия нещо.

— Сполай ви за добрината, любезна девице — рекъл сър Ланселот.

И тя си отишла. А той лежал там цяла нощ, без никой да се погрижи за него. Ала рано на следната сутрин влезли онези четири кралици, всичките богато нагиздени, и го поздравили с „добро утро“, а той им отвърнал със същото.

— Благородни рицарю — рекли четирите кралици, — трябва вече да си разбрал, че си наш пленник, а ние добре знаем името ти — ти си сър Ланселот от Езерото, син на крал Бан, и тъй като знаем, че си най-достойният и най-благороден рицар на света и че никоя дама не може да заслужи любовта ти освен една, и тя е кралица Гуиневир, сега ти ще я загубиш навеки, а и тя теб, защото трябва да избереш една от нас четирите.

— Аз съм кралица Морган Вълшебницата, кралица на Гор, а ето кралицата на Северна Галия, и кралицата на Източните земи, и кралицата на Крайбрежните острови — сега реши коя от нас ще избереш за своя любима, защото не избереш ли една от нас, ще умреш в тази тъмница.

— Пред тежък избор ме изправяте — отвърнал сър Ланселот, — да умра или да избера една от вас. Ала знайте, че предпочитам да умра достойно в тази тъмница, нежели да взема някоя от вас за своя любима пряко волята си. Затова чуйте отговора ми: не ща никоя от вас, понеже сте коварни магьосници, а колкото до моята господарка, кралица Гуиневир, ако бях свободен както преди, щях да докажа на вас и на всеки ваш рицар, че тя е най-вярна съпруга на своя господар.

— Добре тогава — отвърнали кралиците, — това ли е отговорът ти? Нима ни отказваш?

— Да, заклевам се в живота си — рекъл сър Ланселот, — отказвам.

Тогаз те си отишли и го оставили сам, потънал в дълбока скръб.

Глава 4

Как сър Ланселот бил освободен с помощта на една девица

Точно по пладне дошла при него девицата да му донесе обеда и го попитала как е.

— Истина ви казвам, любезна девице — рекъл сър Ланселот, — нивга през живота си не съм бил тъй зле.

— Сър — рекла тя, — наскърбяват ме словата ви, затова, ако послушате съвета ми, ще ви помогна да се избавите от тази беда, без да се опетните с позор или злодеяние. Ала искам първо да ми обещаете нещо.

— Любезна девице, давам ви думата си и знайте, че много се боя от магиите на тези кралици, понеже са погубили не един и двама добри рицари.

— Сър — рекла тя, — това е самата истина. Заради вашата слава и благородство, за които отдавна се говори, те търсят любовта ви. Сър, чух от тях, че името ви е сър Ланселот от Езерото, цвят на рицарството, и, повярвайте ми, люто са разгневени от отказа ви. Ала, сър, ако ми обещаете да помогнете на баща ми идущия вторник на един турнир между него и краля на Северна Галия, понеже миналия вторник баща ми претърпя поражение от трима рицари от двора на крал Артур, та ако вие се явите там идущия вторник и помогнете на баща ми, утре преди съмване, с божия помощ, ще ви освободя оттук.

— Любезна девице — рекъл сър Ланселот, — открийте ми как се казва баща ви и тогава ще ви отговоря.

— Благородни рицарю — отвърнала тя, — баща ми е крал Багдемагус, който бе подло повален в последния турнир.

— Познавам баща ви като благороден крал и добър рицар — рекъл сър Ланселот — и се заклевам в живота си, че съм готов да служа нему и на вас в този ден.

— Сър — рекла тя, — благодаря ви. Утре бъдете готов рано и аз ще ви освободя, ще ви дам доспехите и коня, щита и копието. И на десет мили оттук има манастир на кармелитите[1]. Моля ви, на туй място ме чакайте и там ще доведа баща си при вас.

— Ще сторя всичко това — рекъл сър Ланселот, — заклевам се в рицарската си чест.

И тъй, тя си отишла и на сутринта дошла рано и го намерила готов. Тогаз го превела през дванайсет заключени врати, донесла му доспехите и като се въоръжил напълно, завела го при коня му и той пъргаво се качил на седлото, взел голямо копие в ръка и преди да се отдалечи, рекъл:

— Любезна девице, с божията помощ ще изпълня каквото ви обещах.

И яздил той през гъста гора целия този ден, ала тъй и не намерил пътя и когато се спуснала нощта, озовал се в една долина и там видял шатър от червена коприна.

— Бога ми — рекъл сър Ланселот, — в този шатър ще преспя.

И като слязъл от коня, вързал го до шатъра. Сетне влязъл вътре, свалил доспехите си и понеже намерил готова постеля, легнал в нея и заспал дълбоко.

[1] Кармелити — членове на стар монашески орден, наричани също и „боли монаси“. ↑

Глава 5

Как един рицар намерил сър Ланселот да лежи в постелята на неговата възлюбена и как сър Ланселот се сражавал с този рицар

Ала не минал и час, и дошъл рицарят, комуто принадлежал шатърът, и помислил, че неговата любима лежи в постелята, та легнал до сър Ланселот, прегърнал го и започнал да го целува.

И когато сър Ланселот усетил, че го целува някой с остра брада, бързо скокнал от леглото, а след него скокнал и рицарят и грабнали тогаз двамата мечовете си и рицарят излязъл от шатъра, а сър Ланселот се спуснал подире му. И тъй, близо до една клисура сър Ланселот го ранил тежко, почти смъртоносно. Тогава рицарят помолил за пощада и сър Ланселот му подарил живота при условие, че ще му каже защо е легнал в постелята.

— Сър — рекъл рицарят, — шатърът е мой и бяхме се уговорили с моята дама да прекара нощта с мен, а сега може би ще умра от тази рана.

— Горчиво съжалявам, че ви нараних — отвърнал сър Ланселот, — ала се боях от предателство, понеже неотдавна бях измамен. Затова елате в шатъра да си починете, а аз се надявам, че ще успея да спра кръвта.

И тъй, двамата отишли в шатъра и скоро сър Ланселот спрял кръвта. И ето че дошла след малко дамата на рицаря, която била голяма хубавица, и като видяла, че нейният лорд Белеус е тежко ранен, викнала ядно на сър Ланселот и горко заридала.

— Не плачи, господарко моя и любов моя — рекъл Белеус, — понеже този рицар е добър човек и странстващ рицар.

Сетне й разказал как се случило така, че бил ранен.

— И когато се предадох, той ми подари живота и спря кръвта.

— Сър — рекла дамата, — моля ви, кажете ми чий рицар сте и как ви е името?

— Любезна господарко — рекъл той, — името ми е сър Ланселот от Езерото.

— Още щом ви чух да говорите, досетих се, че сте вие — рекла дамата, — защото често съм ви виждала и ви познавам по-добре, отколкото предполагате. Ала сега обещайте ми най-любезно, заради злото, което сторихте на мен и на моя господар Белеус, че когато той се яви в двора на крал Артур, вие ще сторите така, че той да бъде въздигнат за рицар на Кръглата маса, тъй като е отличен и храбър воин и могъщ владетел на земи в Крайбрежните острови.

— Любезна господарко — отвърнал сър Ланселот, — нека дойде в двора на следващия голям празник, а гледайте и вие да дойдете с него, и аз ще направя всичко, което е по силите му, та ако излезе юначен, ще се удостоите с каквото желаете.

И додето си приказвали тъй, нощта превалила и се съмнало. Тогаз сър Ланселот се въоръжил и яхнал коня си, а те му показали пътя към манастира и тъй, след два часа, той стигнал там.

Глава 6

Как сър Ланселот бил посрещнат от дъщерята на крал Багдемагус и как се оплакал на баща й

Щом сър Ланселот влязъл в двора на манастира, дъщерята на крал Багдемагус чула тежък конски тропот по плочите. Тогаз тя станала и отишла до един прозорец и като видяла сър Ланселот, тозчас наредила на слугите да поемат коня му и да го заведат в конюшня. А него пък въвели в хубава стая и му помогнали да свали доспехите си. Тогаз дамата му изпратила да се загърне в дълга мантия, а скоро и сама отишла при него. И посрещнала тя сър Ланселот най-любезно и рекла, че от всички рицари на света той е най-добре дошъл при нея.

После, без никакво бавене, изпратила хора да повикат баща й Багдемагус, който бил на дванайсет мили от манастира, и преди да се мръкне, той пристигнал заедно с дружина рицари. И когато кралят слязъл от коня си, отишъл право в стаята на сър Ланселот и намерил там дъщеря си. И тогаз кралят прегърнал сър Ланселот и двамата от все сърце се радвали един на друг.

След туй сър Ланселот горко се оплакал и разказал на краля как бил измамен и как брат му, сър Лионел, се отделил от него незнайно накъде, и как дъщеря му го спасила от тъмницата.

— Затова, додето съм жив, ще служа на нея и на целия й род.

— Мога ли тогава да разчитам на помощта ви идущия вторник? — запитал крал Багдемагус.

— Да, сър — отвърнал сър Ланселот, — не ще ви изневеря, понеже тъй обещах на моята господарка, дъщеря ви. Ала кажете ми, сър, кои рицари на моя господар крал Артур бяха с краля на Северна Галия?

И кралят рекъл:

— Бяха сър Мадор де ла Порт, сър Мордред и сър Гахалантин — те надвиха моите рицари, защото срещу тях тримата нито аз, нито рицарите ми можахме да устоим.

— Сър — рекъл сър Ланселот, — тъй като чух, че турнирът ще се състои на три мили от този манастир, изпратете ми трима свои верни рицари и погрижете се всеки от тримата да носи бял щит, и дайте им един и за мен и да няма на щитовете никакви изображения. Ще изскочим ние четиримата от една горичка помежду двете сражаващи се дружини, ще се втурнем срещу враговете и люто ще ги сразим, както съумеем. Само тъй няма да разберат кой съм.

И тъй, починали си те тази нощ, случило се, че денят бил неделя, а сетне кралят си заминал и изпратил на сър Ланселот трима рицари с четири бели щита. И като дошъл уреченият ден, те се скрили в една китна горичка край мястото, дето щял да стане турнирът. И там били издигнати широки сенници и ложи, от които лордове и дами да гледат битката и да раздават наградите.

Тогаз излязъл на полесражението кралят на Северна Галия със сто и шейсет воини. И по-настрана застанали тримата рицари на Артур. Сетне дошъл на полесражението крал Багдемагус с осемдесет воини. И тъй, затъкнали те копия на седлата и връхлетели стремително едни срещу други, та още при първия сблъсък паднали убити двайсет воини от дружината на крал Багдемагус и шестима от воините на краля на Северна Галия, та дружината на крал Багдемагус била отблъсната далеч назад.

Глава 7

Как сър Ланселот се проявил на един турнир и как срещнал сър Таркуин, който водел сър Гахерис

Дошъл тогаз сър Ланселот от Езерото и се втурнал с копието там, дето боят бил най-лют, та с едно копие повалил петима рицари и от тях на четирима пречупил гръбнака. И повалил също при този сблъсък краля на Северна Галия, та той си счупил бедрото при падането. И видели тези дела на сър Ланселот тримата Артурови рицари.

— Ловък гост ни е дошъл — рекъл сър Мадок де ла Порт, — затова ей сега ще се заема с него.

И връхлетели двамата един срещу друг и сър Ланселот го повалил наземи заедно с коня, та рамото му се наметнало.

— Ето че трябва аз да продължа този двубой — рекъл Мордред, — защото сър Мадок падна зле.

Ала сър Ланселот го забелязал, грабнал дълго копие в ръка и препуснал насреща му. Прекършило се копието на сър Мордред при сблъсъка, а сър Ланселот го ударил с такава сила, че предният лък на седлото му се счупил и той полетял над опашката на коня и паднал наземи, та шлемът му се забил на една педя и повече в пръстта и вратът му едва не се строшил. И дълго лежал той в несвяст.

Хвърлил се тогаз напред и сър Гахалантин с дълго копие и връхлетял срещу него с все сила, та и на двамата копията се строшили в ръцете им и те изтеглили мечове и си разменили безчет свирепи удари. Най-подир сър Ланселот люто се разгневил и ударил сър Гахалантин по шлема, та кръв потекла от носа му, а също и от ушите и устата му, и главата му клюмнала. И в миг конят му побягнал с него и той паднал наземи.

После сър Ланселот взел дълго копие в ръка и преди туй копие да се строши, повалил шестнайсет рицари, някои заедно с конете им, други пък съборил от седлото, и всеки, който носел оръжие този ден, бил сразен от него. Сетне взел ново дълго копие и повалил дванайсет рицари и мнозина от тях нивга не оздравели от удара му.

Тогаз рицарите на краля на Северна Галия не пожелали да се сражават повече и победата била присъдена на крал Багдемагус.

И тъй, двете дружини се разотишли, а сър Ланселот потеглил с крал Багдемагус към неговия замък и там бил отлично приет от краля и дъщеря му и получил от тях скъпи дарове. А на сутринта се простил с двамата и казал на краля, че ще иде да търси брат си, сър Лионел, който изчезнал незнайно къде, додето той спял, и като призовал божията закрила над тях, яхнал коня си. И преди да поеме на път, рекъл на кралската дъщеря:

— Ако някога имате нужда от мен, моля ви, пратете ми вест и аз ще ви помогна, както повелява рицарската ми чест.

И тъй, сър Ланселот си тръгнал и по една случайност стигнал в същата гора, дето го пленили, докато спял. И срещнал там насред пътя девица на бял кон и двамата се поздравили един другиго.

— Любезна девице — рекъл сър Ланселот, — знаете ли да има в тези земи някакви приключения?

— Благородни рицарю — отвърнала девицата, — има тук наблизо приключения, ако ви стига смелост да се заемете с тях.

— Защо да не се заема? — рекъл сър Ланселот. — Та аз затова съм дошъл тук.

— Добре тогава — рекла тя. — Изглеждате ми храбър рицар и ако сте готов да премерите сили с друг храбър рицар, ще ви заведа при най-добрия и най-могъщия рицар, когото сте срещали, ала първо ми кажете името си и от чий двор идвате.

— Девице, колкото за името ми, не виждам причина да го крия, защото се наричам сър Ланселот от Езерото.

— Сър, вие ми се нравите и ще ви открия, че тук има приключения тъкмо като за вас. Живее тук наблизо един рицар, когото никой до днес не може да надвие, ала вие ще го надвиете, и името му е сър Таркуин. И както разбирам, държи той в тъмницата си шейсет и четирима Артурови рицари, които е победил със собствените си ръце. Ала трябва да ми обещаете и да се закълнете в рицарската си чест, че след като излезете с достойнство от това приключение, ще дойдете и ще избавите мен и много други девици от непрестанните грубости на един коварен рицар.

— Ще изпълня всичко, що пожелаете, девице, само ме заведете при този рицар.

— Да вървим тогава, добри рицарю.

И тя го завела при потока и дървото, на което висял съдът.

Сър Ланселот напоил коня си, а сетне заудрял по съда с копието си така силно, че го продънил, и дълго удрял той, ала никой не се появил.

Поел тогава сър Ланселот с коня си покрай стените на замъка и яздил тъй около половин час. И ето че най-подир видял един снажен рицар, който карал пред себе си кон и напряко на коня лежал вързан рицар с доспехи. И колкото повече се приближавали към него, толкоз по-познат се виждал на сър Ланселот плененият рицар, додето накрая разбрал, че това е сър Гахерис, брат на сър Гауейн и рицар на Кръглата маса.

— Любезна девице — рекъл сър Ланселот, — ей там виждам здраво вързан един рицар, който е мой другар и брат на сър Гауейн. Затуй най-напред ви обещавам, ако даде Бог, да избавя този рицар. И макар господарят му да седи тъй здраво на седлото, ще спася всички негови пленници от неволята, понеже съм сигурен, че държи в плен двама мои братя.

В туй време другият рицар също го съгледал и двамата хванали здраво копията си.

— Чуй ме, добри рицарю — рекъл сър Ланселот, — свали този ранен рицар от коня и го остави да си почине малко. И нека тогава ние двамата да си премерим силите, понеже стигна до мен вест, че си причинил и до днес причиняваш големи щети и позор на много рицари от Кръглата маса, затова брани се!

— Ако си от рицарите на Кръглата маса — рекъл сър Таркуин, — готов съм да се сражавам с теб и всичките ти другари.

— Голяма дума казваш — рекъл сър Ланселот.

Глава 8

Как сър Ланселот и сър Таркуин се сражавали

И тъй, затъкнали те копия и като пришпорили с все сила конете си, връхлетели един срещу друг и взаимно си нанесли такива удари в средата на щитовете, че гръбнаците на двата коня се счупили под ездачите и двамата рицари паднали зашеметени наземи. Ала щом успели да се измъкнат изпод конете, вдигнали щитове пред себе си, изтеглили мечове и отново настървено се хвърлили в бой, разменяйки си безчет страховити удари, които ни щит, ни ризница можели да удържат. И тъй, не след дълго и двамата получили тежки рани и кръв шуртяла от тях.

И продължила тази сеч два часа, а те все се дебнели и търсели един другиму незащитено място, та да нанесат удар. Най-сетне и двамата останали без дъх, та се подпрели на мечовете си.

— Чуй ме, приятелю — рекъл сър Таркуин, — възпри ръката си и ми отговори на това, което ще те питам.

— Казвай!

Тогава сър Таркуин рекъл:

— Ти си най-снажният мъж, когото съм срещал, и най-издръжливият, и приличаш на един рицар, когото мразя най-много от всички. Знай, че ако не си този рицар, лесно ще се споразумеем и от уважение към теб ще освободя всички мои пленници, на брой шейсет и четири, стига да ми кажеш името си. И от днес насетне ти и аз ще бъдем другари и ще останем верни един на друг, додето съм жив.

— Прави думи изрече — отвърнал сър Ланселот, — ала щом мога да спечеля дружбата ти, кажи ми кой е този рицар, когото мразиш най-много от всички.

— Ще ти открия истината — рекъл сър Таркуин, — името му е сър Ланселот от Езерото, защото той уби брат ми, сър Карадос, при Печалната кула, а той бе един от най-добрите рицари на света. Затова него изключвам от числото на всички останали рицари и случи ли се да го срещна, кълна се, че един от нас ще се прости с живота. И заради сър Ланселот съм погубил сто храбри рицари и още толкова съм осакатил, тъй че нивга не ще станат от постелята, а мнозина други загинаха в тъмницата и там държа още шейсет и четирима, ала те всички ще бъдат освободени, стига да ми кажеш името си и да не си самият сър Ланселот.

— Сега разбирам — отвърнал сър Ланселот, — че всичко зависи от това кой съм. Ако съм един, между нас ще има мир, ала ако съм друг, ще трябва да се сражаваме на живот и смърт. Чуй тогава, благородни рицарю, щом настояваш да научиш истината, искам да знаеш и да разбереш, че аз съм сър Ланселот от Езерото, син на крал Бан от Бенуик и рицар на Кръглата маса. Предизвиквам те на двубой и ти покажи какво можеш.

— Е, Ланселот — рекъл Таркуин, — радвам се, че срещнах тъкмо теб от всички рицари и знай, че няма да се разделим, преди един от нас да умре.

И те връхлетели един срещу друг като два побеснели бика и блъскали щитове и секли с мечове така, че понякога и двамата падали по лице на земята. Тъй се сражавали те цели два часа и повече без почивка и сър Таркуин нанесъл на сър Ланселот толкоз рани, че земята наоколо се обляла с кръв.

Глава 9

Как сър Таркуин бил убит и как сър Ланселот накарал сър Гахерис да освободи всички пленници

Най-подир сър Таркуин се изтощил, отстъпил малко назад и отпуснал щита си от умора. Видял това сър Ланселот, хвърлил се яростно върху му, сграбчил го за наличника на шлема и го повалил на колене, сетне му смъкнал шлема и му отсякъл главата.

И след като сторил това, сър Ланселот отишъл при девицата и рекъл:

— Девице, готов съм да тръгна с вас където искате, ала нямам кон.

— Любезни рицарю — отвърнала тя, — вземете коня на онзи ранен рицар, а него изпратете в замъка и му заповядайте да освободи всички пленници.

И тъй, сър Ланселот отишъл при Гахерис и го помолил да му даде коня си и да не се наскърбява от загубата му.

— Не, благородни господарю — рекъл Гахерис, — на драго сърце ще ви дам коня си и свободно се разпореждайте с него, защото вие спасихте и мен, и коня ми. И сега заявявам, че сте най-славният рицар на света, тъй като днес пред очите ми сразихте най-могъщия мъж и най-храбрия рицар, когото бях срещал, преди да видя вас. Затова, моля ви, благородни сър, кажете ми името си.

— Сър, името ми е сър Ланселот от Езерото, и затуй бях длъжен да ви помогна от уважение към крал Артур и особено от уважение към моя господар, сър Гауейн, вашия собствен скъп брат. И когато влезете в ей онзи замък, сигурен съм, че ще намерите вътре мнозина от рицарите на Кръглата маса, тъй като на онова дърво видях много познати щитове. Виси там щитът на сър Кей, щитът на сър Брандилес, щитът на сър Мархаус, щитът на сър Галихуд, щитът на сър Бриан от Листенойс, а също и щитът на сър Алидук и още много други, които не можах да разпозная, и още щитовете на моите двама братя, сър Ектор де Марис и сър Лионел. Затова ви моля, предайте на всички тях моята почит и им кажете, че съм заръчал да вземат от замъка каквито богатства намерят, а двамата ми братя непременно да се върнат в двора на крал Артур и да ме чакат, додето и аз отида там, понеже съм решил да бъда в Камелот на Петдесетница. Ала сега трябва да придружа тази девица, за да изпълня обещанието си.

И тъй, двамата се разделили и Гахерис отишъл в замъка и намерил там един йомен пазач, който държал много ключове. И тозчас Гахерис повалил пазача на земята и като взел ключовете, бързо отворил вратата на тъмницата и пуснал навън всички пленници, а те си помагали един другиму да се освободят от веригите. И като видели сър Гахерис, благодарили му, защото поради раните му помислили, че той е спасителят им.

— Не — рекъл Гахерис, — не аз, а сър Ланселот го срази в честен двубой със собствените си ръце. Видях всичко с очите си. И той ви праща своята почит и ви моли да побързате назад към двора, а пък вас, сър Лионел и сър Ектор де Марис, ви моли да го изчакате там.

— Не, не ще се върнем ние в двора — рекли братята, — а първо ще го намерим, ако сме живи.

— Също и аз — рекъл сър Кей, — заклевам се в рицарската си чест, че ще го намеря, преди да се върна в двора.

Сетне рицарите претърсили замъка, открили доспехите си и се въоръжили отново. И всеки рицар намерил коня си и сбруята му. След това дошъл един горски пазач с четири коня, натоварени с тлъсто еленско месо.

И сър Кей рекъл:

— Туй крехко месо ще стигне на всинца ни за едно ядене, защото отдавна не сме се хранили до насита.

И тъй, месото било изпечено и сварено. И след вечеря някои рицари останали в замъка цялата нощ, ала сър Лионел и Ектор де Марис, и сър Кей препуснали след сър Ланселот, за да го намерят, ако могат.

Глава 10

Как сър Ланселот поел на път с девицата и убил рицаря, който вършел зло на всички дами, и за един селяк, който пазел мост

Сега да се върнем при сър Ланселот, който яздел с девицата по хубав широк път.

— Сър — рекла девицата, — тук по този път вилнее един рицар, който върши зло на всички девици и благородни дами или най-малкото ги ограбва и озлочестява.

— Какво! — рекъл сър Ланселот. — Рицар, а разбойник и похитител на жени! Той позори цялото рицарство и нарушава клетвата си. Жалко, че още живее. Ала чуйте ме, любезна девице, вие вървете напред сама, а аз ще се прикрия, и ако той се опита да ви стори някакво зло или да ви измъчи, аз ще ви се притека на помощ и ще го науча да се държи, както Подобава на рицар.

И тъй, девицата продължила полекичка по пътя си. И след малко излязъл от гората на кон онзи рицар с оръженосеца си, свалил девицата от седлото и тогаз тя извикала.

Тозчас с най-голяма бързина се появил сър Ланселот и рекъл на рицаря:

— О, ти, неверни рицарю и изменнико на рицарската клетва, кой те научи да похищаваш девици и благородни дами?

И когато рицарят чул упреците на сър Ланселот, не отвърнал нищо, ами изтеглил меч и препуснал към него. Тогава сър Ланселот захвърлил копието си, изтеглил меча и го ударил по шлема с такава сила, че разцепил главата му чак до гърлото.

— Ето, получи си онова, което отдавна бе заслужил.

— Истина е — рекла девицата, — защото както сър Таркуин вечно търсеше да погубва рицари, така този рицар само чакаше да погубва и похищава дами, девици и благородни жени, и името му беше сър Перис от Дивата гора.

— А сега, девице — запитал сър Ланселот, — нужна ли ви е още моята помощ?

— Не, сър — рекла тя, — нищо повече не желая от вас и дано всемогъщият Иисус ви пази, където и да идете и пътешествате, защото сте най-благовъзпитаният и най-скромният рицар на този свят за всички девици и благородни дами. Ала едно нещо мисля, че ви липсва, рицарю, и то е, че още живеете без съпруга и не искате да залюбите някоя девица или благородна дама, понеже до днес не съм чувала да говорят, че обичате някоя, от каквото и да е съсловие, и това е много жалко. Ала мълви се, че любите кралица Гуиневир и че тя чрез магия е сторила така, че да не любите никоя друга освен нея и никоя друга девица или благородна дама да не спечели сърцето ви, и затова много жени в тези земи и от високо, и от по-ниско потекло скърбят дълбоко.

— Любезна девице — отвърнал сър Ланселот, — не мога да попреча на хората да приказват за мен каквото си искат, ала да се оженя нямам намерение, защото тогава трябва да лежа в прегръдките на съпругата си и да изоставя оръжието и турнирите, битките и приключенията. А да търся удоволствие в ласките на любовници, изобщо не желая от страх пред Бога, защото рицари, които са прелюбодейци и сластолюбци, не знаят що е успех и щастие в сраженията, тъй като или ги побеждават рицари, по-неопитни от тях, или пък ги преследва зла съдба, та убиват по-добри мъже, отколкото са самите те. И затова всеки, който има любовници, е нещастен и все злочестини го сполетяват.

И тъй, сър Ланселот и тя се разделили. Поел той през гъста гора и яздил два дни и повече, и нощувал където и както намери. И случило се, че на третия ден минал по дълъг мост и там ненадейно изскочил пред него един противен селяк и ударил коня му по муцуната, та той се завъртял в кръг, и попитал селякът сър Ланселот защо минава по моста без негово разрешение.

— Защо да не мина оттук? — рекъл сър Ланселот. — Няма откъде другаде да мина.

— Не ти ще избираш пътя си — рекъл селякът и замахнал към него с дебела тояга, обкована с желязо.

Тогаз сър Ланселот изтеглил меча си, отблъснал удара и разцепил главата на селяка, та острието спряло чак в гърдите му.

А на отвъдната страна на моста имало китно село и всичките му жители, мъже и жени, завикали на сър Ланселот и рекли:

— По-голямо зло от туй не можеше да си сториш, защото уби главния вратар на нашия замък.

Ала сър Ланселот ги оставил да си приказват каквото щат и се насочил право към замъка. И като минал през портата, слязъл от коня и го вързал за една халка на зида. И видял той вътре широка зелена поляна и се отправил натам, понеже мястото му се сторило подходящо за борба. Сетне се огледал наоколо и съзрял много хора по вратите и прозорците, и всички те викали:

— Храбри рицарю, злочест си ти.

Глава 11

Как сър Ланселот убил двама великани и освободил замъка

И ето че дошли тозчас при него двама великани, целите в здрави брони, ала без шлемове, и всеки от тях държал страшен боздуган в ръка. И сър Ланселот вдигнал щита си и отблъснал удара на единия великан, а сетне с меча си разцепил главата му. И когато другият великан видял това, хукнал да бяга като обезумял, изплашен от страшните удари, ала сър Ланселот го подгонил с все сила и стоварил меча си върху му, та го разсякъл на две чак до пъпа.

Тогава сър Ланселот влязъл в голямата зала и там дошли при него шейсет дами и девици и всички коленичили в нозете му и благодарили на Бога и на него за избавлението си.

— Защото, сър — рекли те, — всички ние цели седем години вече живеем тук като техни пленници и за прехраната си, трябваше да тъчем, шием и везем копринени одежди, а до една сме от благородно потекло. И благословен да е часът, рицарю, когато си роден, защото ти извърши най-достойното дело, извършвано някога от рицар, и за това всички ще свидетелстваме и те молим да ни откриеш името си, за да разкажем на нашите близки кой ни е избавил от тъмницата.

— Любезни девици — отвърнал той, — името ми е сър Ланселот от Езерото.

— О, сър — рекли те в един глас, — сигурно е така, защото и сами знаем, че няма друг рицар освен вас, който може да надвие онези двама великани. И много рицари се опитваха да го сторят, ала всички намериха гибелта си, и често се молехме Богу да дойдете вие, а и великаните не се бояха от никой друг рицар освен от вас.

— Сега можете да разкажете на своите близки кой и как ви е спасил — рекъл сър Ланселот — и им предайте моята почит. И ако някога дойда по вашите земи, посрещнете ме, както смятате, че заслужавам, а каквито съкровища има в този замък, давам ги на вас като отплата за страданията ви. И нека лордът, който владее този замък, отново стане господар тук, понеже това е негово право.

— Благородни сър — рекли те, — името на този замък е Тинтагил и навремето той бе притежание на един херцог, който беше женен за хубавата Игрейн, а сетне за нея се венча Утер Пендрагон и от него тя роди Артур.

— Сега разбирам на кого принадлежи този замък — рекъл сър Ланселот и като се простил с тях, оставил ги на божията милост.

После яхнал коня си и потеглил през далечни и диви земи, прекосил много реки и долини и трудно намирал подслон за през нощта. Ала най-подир случайно се озовал привечер пред богато имение и там живеела благородна старица, та на драго сърце го подслонила и сито нахранила и него, и коня му. И като станало време, домакинята му го завела в спретната стаичка над портата, където да пренощува. Свалил тогаз доспехите си сър Ланселот, сложил ги близо до себе си, легнал и скоро заспал.

Ала не минало много време, и ето че дошъл един конник и припряно затропал на портата. И като чул това, сър Ланселот станал, погледнал през прозореца и видял на лунната светлина трима рицари на коне да препускат подир този човек. И като го наближили, тримата заедно се нахвърлили с мечове върху него, а самотният рицар се обърнал смело към тях и започнал да се брани.

— Кълна се — рекъл сър Ланселот, — ще помогна на онзи рицар, защото би било позор за мен да гледам как се сражава сам срещу трима. А ако го убият, аз ще бъда виновен за смъртта му.

И с тези думи сложил доспехите си, усукал един чаршаф и като се спуснал от прозореца при четиримата рицари, викнал високо:

— Рицари, обърнете се и се сражавайте с мен, а този рицар оставете на мира.

Отдръпнали се в миг и тримата от сър Кей[1] и се обърнали към сър Ланселот, та се завързал страхотен бой, защото и тримата рицари слезли от конете, нахвърлили се с тежки удари върху сър Ланселот и го нападнали от вси страни. Тогава сър Кей се приготвил да му се притече на помощ.

— Не, сър — рекъл сър Ланселот, — не се нуждая от вашата помощ. И затова, ако желаете да ви помогна, оставете ме сам да се разправя с тях.

И за да угоди на рицаря, сър Кей изпълнил волята му и се отдръпнал настрана. И ето че с шест удара сър Ланселот ги повалил всичките на земята. Тогава и тримата извикали:

— Благородни рицарю, предаваме се на твоята милост, защото несравнима е мъжката ти сила.

— Колкото за това — отвърнал сър Ланселот, — не желая да просите милост от мен. Ала ако се признаете за победени от сенешала сър Кей, при това условие ще пощадя живота ви, иначе не.

— Благородни рицарю — рекли те, — с това не сме съгласни, тъй като, що се отнася до сър Кей, ние го проследихме дотук и щяхме да го надвием, ако не му се бяхте притекли на помощ вие, и затова нямаме причина да просим милост от него.

— Е, както искате — рекъл Ланселот, — ала си помислете добре, защото от вас самите зависи ще умрете ли, или ще живеете, тъй като ако се признаете за победени, то трябва да сторите това пред сър Кей.

— Благородни рицарю — отвърнали те, за да спасим живота си, ще постъпим както заповядате.

— В такъв случай — рекъл сър Ланселот, — идете на празника Света троица в двора на крал Артур, предайте се на кралица Гуиневир и я молете за милост и пощада. И кажете, че сър Кей ви праща като нейни пленници.

— Сър — отвърнали те, — кълнем се, че ще изпълним повелята ви, ако сме живи.

И всеки един от тях се заклел в меча си.

И тъй, сър Ланселот ги пуснал да си вървят, а сетне почукал на портата с дръжката на меча си. Отворила им тогава домакинята и двамата със сър Кей влезли вътре.

— Сър — рекла старицата, — мислех, че отдавна сте в леглото.

— Бях в леглото — отвърнал сър Ланселот, — ала станах и скочих през прозореца, за да помогна на един мой стар другар.

И като се приближили до светлината, сър Кей познал сър Ланселот, коленичил пред него и му благодарил, че на два пъти го спасил от смърт.

— Сър — отвърнал Ланселот, — не съм сторил нищо освен туй, що бях длъжен да сторя. А сега, добре дошли в този дом, където можете да си отпочинете и да се наспите.

И тъй, сър Кей свалил доспехите си и поискал храна. И като му донесли разни гозби, хапнал си до насита. И след като се навечерял, легнали си двамата в една постеля.

На сутринта сър Ланселот станал рано, а сър Кей оставил да спи, взел неговите доспехи и щита му, въоръжил се, отишъл в конюшнята, взел неговия кон и като се сбогувал с домакинята, потеглил на път. Скоро след това сър Кей се събудил и видял, че сър Ланселот го няма. И забелязал, че сър Ланселот му е оставил своите доспехи и своя кон.

— Кълна се, че зла участ ще сполети не един и не двама от рицарите на крал Артур, тъй като онези, които го срещнат, ще бъдат дръзки, мислейки, че виждат мен, и горко ще се каят поради това. А пък аз, с неговите доспехи и неговия щит, ще пътувам необезпокояван от никого.

И тъй, не след дълго сър Кей благодарил на домакинята и си тръгнал.

[1] Подобни сюжетни скокове и неподготвени срещи ся доста характерни за повествованието на Малори. Той не смята за нужно да осведоми читателя как се е озовал сър Кей там, където нощува Ланселот, и защо го преследват рицарите. ↑

Глава 12

Как сър Ланселот яздил, предрешен като сър Кей, и как повалил един рицар

Сега да се върнем при сър Ланселот, който дълго яздил през вековна гора и най-подир стигнал в една долина с пълноводни реки и тучни ливади. И видял той пред себе си дълъг мост, а отвъд него били разпънати три шатъра от скъпа разноцветна коприна. И пред шатрите висели три бели щита, закачени на копия, и яки, дълги копия стърчали наблизо, а на входа на всеки шатър стояли трима млади оръженосци. И сър Ланселот минал край тях, ала не казал нито дума.

И като отминал, тримата рицари помислили, че това е горделивият сър Кей, и рекли:

— Смята се той за най-силен от всички рицари, ала на дело често се оказва обратното.

— Бога ми — рекъл единият от рицарите на име сър Гаутер, — ще препусна подире му и ще го предизвикам на двубой заради тази негова горделивост, а вие гледайте как ще го победя.

И тъй, сър Гаутер се въоръжил, сложил щит на рамо, яхнал едър кон, взел копне в ръка и препуснал подир сър Ланселот. И като се приближил до него, викнал:

— Спри се, горделиви рицарю сър Кей, защото не ще минеш по-нататък току-тъй.

Обърнал се тогава сър Ланселот и двамата затъкнали копия и връхлетели един срещу друг с все сила и копието на сър Гаутер се счупило, а сър Ланселот го ударил със своето и го повалил заедно с коня.

И като видели сър Гаутер на земята, братята му рекли:

— Онзи рицар не е сър Кей, защото е по-едър от него.

— Залагам главата си — рекъл сър Гилмер, — че онзи рицар е убил сър Кей и му е взел коня и доспехите.

— Каквато и да е истината — рекъл сър Арнолд, третият брат, — хайде сега да яхнем конете и да идем да избавим брат си, сър Гаутер, че иначе ще загине. И няма да ни бъде лесно да надвием онзи рицар, понеже, като съдя по вида му, той е или сър Ланселот, или сър Тристан, или благородният рицар сър Пелеас.

Тозчас яхнали те конете и настигнали сър Ланселот. Насочил тогава сър Гилмер копието си и се втурнал към сър Ланселот, ала още с първия удар сър Ланселот го повалил и той изгубил свяст.

— Благородни рицарю — рекъл сър Арнолд, — силна е десницата ти и струва ми се, че уби моите двама братя, та сърцето ми е изпълнено с омраза към теб. Знай, че ако можех да избегна двубоя с теб, без да опетня честта си, бих го сторил, ала достойнството ми повелява да последвам примера им, затова, рицарю, брани се!

И тъй, те връхлетели един върху друг с такава сила, че копията им се строшили. Сетне изтеглили мечове и си разменили безчет настървени удари.

Изправил се тогаз сър Гаутер, отишъл при брат си, сър Гилмер, и му рекъл:

— Стани да помогнем на брат си сър Арнолд, който тъй храбро се сражава с онзи рицар.

И веднага скочили те на конете си и се нахвърлили върху сър Ланселот. А той, като ги видял, нанесъл тежък удар на сър Арнолд, та го съборил от коня, а сетне замахнал към двамата братя и с два удара ги повалил наземи.

Тогаз отново се надигнал сър Арнолд, макар да бил с окървавена глава, и се насочил към сър Ланселот.

— Възпри ръката си — рекъл сър Ланселот, — бях недалеч от теб, сър Арнолд, когато те посветиха в рицарство и знам, че си храбър рицар, та не ми се ще да те убивам.

— Сполай ви за добрината — отвърнал сър Арнолд. — И смея да кажа от мое име и от името на братята ми, че нямаме нищо против да се признаем за победени, ала искаме първо да узнаем името ви, тъй като виждаме, че не сте сър Кей.

— Колкото за това, може и да е тъй, ала вие идете при кралица Гуиневир и я молете за милост и гледайте да бъдете при нея на Света троица и като се предадете като нейни пленници, кажете й, че сър Кей ви праща.

Тогаз те се заклели, че ще изпълнят повелята му, и сър Ланселот продължил пътя си, а тримата братя си превързали един другиму раните доколкото могли.

Глава 13

Как сър Ланселот се сражавал срещу четирима рицари на Кръглата маса и ги победил

И тъй, сър Ланселот навлязъл в гъста гора и там, в тясна клисура, видял под един дъб четирима рицари от двора на крал Артур и те били сър Саграмор Похотливи, сър Ектор де Марис, сър Гауейн и сър Юуейн. И щом зърнали тези четирима рицари сър Ланселот, поради доспехите му помислили го за сър Кей.

— Бога ми, ще изпитам силата на сър Кей — рекъл сър Саграмор и като взел копие в ръка, тръгнал към сър Ланселот.

Видял го сър Ланселот и начаса го познал, затъкнал копие, насочил се насреща му и го ударил тъй силно, че и конят, и ездачът паднали наземи.

— Гледайте, другари — рекъл сър Ектор, — гледайте го как удря. Този рицар е много по-едър от сър Кей. Сега ще видите как ще го сразя.

И тъй, сър Ектор взел копие и препуснал към сър Ланселот и сър Ланселот го ударил през щита и пронизал рамото му, та и конят, и ездачът паднали наземи, а неговото копие останало здраво.

— Бога ми — рекъл сър Юуейн, — онзи рицар там е много силен и аз съм сигурен, че той е убил сър Кей. Виждам, че никак няма да е лесно да го нападне човек.

И с тези думи сър Юуейн взел копието си в ръка и препуснал към сър Ланселот. И сър Ланселот го познал, пресрещнал го насред пътя и така го ударил, че той се зашеметил и дълго не знаел къде се намира.

— Добре виждам — рекъл сър Гауейн, — че ще трябва и аз да се сражавам с онзи рицар.

Вдигнал той щит, взел здраво копие в ръка и сър Ланселот го познал. Препуснали тогаз двамата напред с цялата си мощ и всеки ударил с копието си другия в средата на щита. Ала копието на сър Гауейн се строшило, а сър Ланселот го блъснал със своето така свирепо, че конят му се търколил по гръб.

И едва успял сър Гауейн да се измъкне изпод коня, сър Ланселот поел по пътя си, усмихнал се и рекъл:

— Господ да поживи онзи, дето е направил туй копие, защото по-добро от него не съм държал в ръка.

Тогаз четиримата рицари се събрали и взели да се утешават един другиго.

— Какво ще кажете за този, дето ни срещна? — рекъл сър Гауейн. — С едно копие повали четирима ни.

— Дявол го взел него — рекли останалите, — невиждана е мощта му.

— Право казвате — отвърнал сър Гауейн, — невиждана е мощта му. Залагам главата си, че е сър Ланселот. Познавам го по ездата му. Ала нека си върви по пътя, защото, като стигнем в двора на крал Артур, всичко ще разберем.

И с много мъка успели те да хванат отново конете си.

Глава 14

Как сър Ланселот проследил една хрътка и влязъл подире й в замък, дето намерил мъртъв рицар, и как после една девица го помолила да излекува брат й

Сега да ги оставим там и да разкажем за сър Ланселот, който дълго яздил през гъста гора, додето накрая зърнал една черна хрътка, която душела земята, сякаш е намерила дирята на ранен елен. И тръгнал той подир хрътката и скоро съгледал да се точи по пътеката кървава следа. И сър Ланселот поел по дирята. А хрътката все поглеждала назад и тъй прекосила едно голямо тресавище, ала сър Ланселот вървял все подир нея.

И накрая сър Ланселот съзрял стар замък и хрътката изтичала натам и минала по моста. Минал след нея и сър Ланселот по този мост, а той бил вехт и прогнил; и като стигнал в голямата зала, видял да лежи на пода мъртъв рицар с благородно лице, а хрътката ближела раните му.

Излязла тогаз отнейде една дама и взела да ридае и да кърши ръце, а сетне рекла:

— О, рицарю, голяма скръб ми причини ти!

— Защо говорите така? — запитал сър Ланселот. — Нищо лошо не съм сторил аз на този рицар, а хрътката ме доведе тук по кървавата диря. Затова, любезна господарко, не се гневете, тъй като горчиво скърбя за вашето нещастие.

— Вярно е, сър — рекла тя, — зная, че не вие сте убили моя съпруг, защото този, дето извърши това, е тежко ранен и едва ли някога ще оздравее, в туй съм уверена.

— Как се казваше съпругът ви? — запитал сър Ланселот.

— Сър — рекла тя, — името му беше Гилберт Незаконородени и се славеше като един от най-храбрите рицари на света, а името на този, дето го уби, не зная.

— Бог да ви дари утеха — рекъл сър Ланселот.

И с тези думи си тръгнал и поел отново през гората. И срещнал там девица, която добре го познавала, и още отдалеч му викнала:

— Добре се случи да ви видя, господарю. Заклевам ви в името на рицарската ви чест да помогнете на брат ми, който лежи тежко ранен и кръвта му не спира да тече, защото днес той се сражава със сър Гилберт Незаконородени и го уби в честен двубой, ала и сам бе тежко ранен. И тук наблизо в един замък живее дама, магьосница, и тя днес ми каза, че раните на брат ми не ще заздравеят, додето не намеря рицар, готов да иде в Гибелния параклис и да вземе оттам меча и кървавия покров, с който бил загърнат убитият рицар. И парче от този покров и мечът щели да изцелят раните на брат ми само с едно докосване.

— Чудни неща ми разказвате — рекъл сър Ланселот, — ала все пак открийте ми името на брат си.

— Сър — отвърнала тя, — името му е сър Мелиот де Логрис.

— Това горчиво ме наскърбява — рекъл сър Ланселот, — защото той е мой другар и рицар на Кръглата маса, и за да му помогна, ще сторя всичко, което е по силите ми.

— Щом е тъй, сър — рекла тя, — вървете все по този широк път и той ще ви изведе право при Гибелния параклис, а аз ще чакам тук, додето се върнете с божията помощ. И ако вие не успеете, не познавам друг рицар на земята, който ще може да излезе с чест от това приключение.

Глава 15

Как сър Ланселот отишъл в Гибелния параклис и взел оттам парче от покрова ни един мъртвец, а също и меча му

Тозчас поел на път сър Ланселот и като стигнал при Гибелния параклис, слязъл от коня и го вързал за една портичка. И щом влязъл в църковния двор, зърнал пред параклиса множество богато украсени щитове, обърнати с горната страна надолу, а не един от тези щитове сър Ланселот бил виждал по-рано на гърдите на храбри рицари. После съгледал трийсет грамадни рицари, цял ярд по-високи от кой да е друг човек, и те всички кривели лица и скърцали със зъби насреща му.

И като видял сър Ланселот лицата им, обзел го смъртен страх, та в миг сложил щита пред гърдите си и изтеглил меч, готов да се сражава, понеже те до един носели черни доспехи и щитове и държали в ръце изтеглени мечове. Ала щом сър Ланселот понечил да се хвърли срещу тях, те се разпръснали на вси страни и му сторили път, та той придобил смелост и влязъл в параклиса. И царял вътре пълен мрак, понеже мъждукало само едно светилниче, ала и тъй сър Ланселот съзрял мъртвец, увит в копринен покров.

Навел се тогава той и отрязал парче от този покров и в миг усетил земята под краката му да трепери, та се уплашил. И видял също да лежи до мъртвия рицар прекрасен меч, взел го и бързо излязъл от параклиса. И като се намерил отново в църковния двор, всички рицари му заговорили със страшен глас и рекли:

— Рицарю сър Ланселот, остави този меч, иначе ще умреш.

— Дали ще живея, или ще умра, не знам — отвърнал сър Ланселот, — ала знам, че с големи думи няма да ми го вземете, затова сражавайте се за него, ако искате.

И тръгнал той напред, а те го пуснали да мине. И щом излязъл от църковния двор, срещнал една прекрасна девица и тя му рекла:

— Сър Ланселот, остави този меч, иначе ще умреш.

— Няма да го оставя — отвърнал сър Ланселот, — както и да ме молите.

— Разумно постъпи — рекла тя, — понеже, ако бе оставил този меч, никога вече нямаше да видиш кралица Гуиневир:

— Тогава трябва да съм глупец да оставя този меч — отвърнал сър Ланселот.

— А сега, благородни рицарю — рекла девицата, — меля те, целуни ме веднъж.

— Не — рекъл сър Ланселот, — да ме пази Бог от такова нещо.

— Знай тогава, сър — отвърнала тя, — че ако ме бе целунал, туй щеше да бъде краят на земните ти дни, ала, уви, сега виждам — целият ми труд е бил напразен, защото наредих да построят този параклис само заради теб и заради сър Гауейн. Него успях да подмамя веднъж и тогава той се би с оня рицар, дето лежи мъртъв там в параклиса, сър Гилберт Незаконородени, и отсече лявата му ръка. И чуй какво ще ти кажа сега, сър Ланселот — любя те от седем години, ала открих, че никоя жена не може да спечели любовта ти освен кралица Гуиневир. И понеже не мога да ти се радвам, додето си жив, единствената ми радост на този свят бе надеждата да се сдобия с мъртвото ти тяло. Тогава щях да го напоя със смоли и благовонни и така да го пазя до сетния си дъх и всеки ден щях да те прегръщам и целувам, та да се топи от завист кралица Гуиневир.

— Ето каква била истината — рекъл сър Ланселот. — Иисус да ме пази от злите ти вълшебства.

И с тези думи той яхнал коня си и се отдалечил. И както се разказва в книгата, когато сър Ланселот си отишъл, тя тъй много се опечалила, че след две седмици умряла. А името й било Хелауес Магьосницата, владетелка на Черния замък[1].

Не след дълго сър Ланселот срещнал девицата, сестрата на сър Мелиот. И като го видяла, тя плеснала с ръце и заплакала от радост. Сетне двамата отишли в замъка, дето лежал сър Мелиот. И щом го зърнал сър Ланселот, познал го, макар да бил сив като пръст от загубената кръв.

И когато сър Мелиот видял сър Ланселот, коленичил в нозете му и извикал:

— О, господарю сър Ланселот, помогни ми!

И сър Ланселот се спуснал към него и докоснал раните му с меча на сър Гилберт, а после изчистил раните му с парчето от покрова, в който бил увит сър Гилберт, и те тутакси зараснали, сякаш никога не ги е имало.

Голяма била радостта им тогава и те нагостили сър Ланселот най-богато, а на сутринта сър Ланселот се простил с тях и заръчал на сър Мелиот:

— Побързайте да идете в двора на крал Артур, тъй като наближава празникът Петдесетница и там, ако е рекъл Бог, ще ме намерите.

И с тези думи те се разделили.

[1] Хелауес — това е една от формите на името на прославената възлюбена на френския философ и теолог Абелар (1079–1142), Елоиза — Heloise. ↑

Глава 16

Как, по молба на една дама, сър Ланселот хванал сокол и как тя го измамила

И тъй, сър Ланселот пропътувал много непознати земи, прекосил блата и долини, додето най-подир случайно стигнал до един богат замък и тъкмо да го отмине, сторило му се, че чува да бият две камбани.

И забелязал тогаз да лети над главата му сокол, устремен към висок бряст, а на краката му имало дълги каишки. Свил криле соколът и кацнал на бряста, ала каишките му се заплели в клоните, та когато понечил да литне отново, увиснал за краката. Видял всичко това сър Ланселот и разбрал, че хубавият сокол ще загине, та му домъчняло за него.

Излязла тогаз от замъка една дама и със силен глас викнала:

— О, Ланселот, Ланселот, ти, който си рицар над рицарите, помогни ми да хвана сокола си, тъй като, ако се загуби, моят господар ще ме убие, защото аз държах сокола, а той се отскубна от ръката ми и ако моят господар, съпругът ми, узнае, той е тъй избухлив, че ще ме погуби.

— Как се казва съпругът ви? — запитал сър Ланселот.

— Сър — рекла тя, — името му е сър Фелот, рицар на краля на Северна Галия.

— Добре, любезна господарко, щом знаете името ми и ме заклевате в рицарската ми чест да ви помогна, ще направя каквото мога, за да хвана вашия сокол, макар че, Бог ми е свидетел, не ме бива много да се катеря, а дървото е твърде високо и с малко клони, за които да се хвана.

И с тези думи сър Ланселот слязъл от коня и го вързал за ствола на дървото, а сетне помолил дамата да му свали доспехите. И щом се освободил от бронята, той си съблякъл дрехите, та останал само по риза и брич, и с много труд и усилия се покатерил по дървото, хванал сокола, вързал каишките му за голям прогнил клон и хвърлил сокола и клона на земята.

Грабнала веднага дамата сокола в ръка и тозчас изскочил из близкия храсталак мъжът й, сър Фелот, в пълно въоръжение и с меч в ръка.

— Рицарю Ланселот, хванах те най-сетне — рекъл той и спрял до ствола на дървото, готов да го убие.

— Ах, господарко — рекъл сър Ланселот, — защо ме измамихте?

— Тя стори само туй, което й заповядах — рекъл сър Фелот. — Затуй знай, че спасение няма — дошъл е часът да умреш.

— Голям позор ще бъде за теб — рицар в пълно въоръжение — да убиеш с измама беззащитен човек — отвърнал сър Ланселот.

— Не очаквай милост от мен — рекъл сър Фелот, — затуй спасявай се, ако можеш.

— Истина ти казвам, позор ще е за теб — рекъл сър Ланселот, — ала щом не отстъпваш от намеренията си, вземи доспехите ми, а меча ми закачи на един клон, та да мога да го стигна, пък после се опитай да ме убиеш, ако можеш.

— Не, не — отвърнал сър Фелот, — познавам те аз теб по-добре, отколкото си мислиш, и затова оръжие няма да получиш, ако зависи от мен.

— Горко на рицаря, що трябва да умре без оръжие! — рекъл сър Ланселот.

И тогаз огледал внимателно дървото и забелязал над главата си голям чепат клон без листа и го отчупил чак до стъблото. Сетне заслизал надолу и като видял къде стои конят му, скочил изведнъж зад него и се обърнал с лице към рицаря.

Замахнал в миг сър Фелот яростно с меча, мислейки, че лесно ще го убие, ала сър Ланселот отбил удара с клона, а сетне го стоварил с такава сила върху главата на сър Фелот, че той паднал в несвяст на земята… Тозчас сър Ланселот взел меча от ръката на рицаря и му отсякъл главата.

Тогаз дамата извикала:

— Горко ми! Защо уби моя съпруг?

— Сама сте си виновна — отвърнал сър Ланселот, — тъй като с измама и коварство искахте да ме убиете, ала ето че съдбата се обърна срещу двама ви.

И паднала тя тогава в несвяст, сякаш бил дошъл сетният й час. А сър Ланселот грабнал доспехите си и побързал да се въоръжи, тъй като се опасявал да не го нападнат отново, защото замъкът на рицаря бил съвсем наблизо. И веднага щом се приготвил, той яхнал коня и потеглил, и благодарил на Бога, че се е избавил жив от това приключение.

Глава 17

Как сър Ланселот срещнал един рицар, който гонел жена си, за да я убие, и какво му казал

И тъй, прекосил сър Ланселот много пусти земи, минал през блата и дива пустош. И както яздел през дълбока долина, видял рицар, който гонел една дама с гол меч в ръка, за да я убие. И случило се тъй, че тъкмо преди рицарят да я посече, тя извикала на сър Ланселот и го помолила да я избави.

Щом сър Ланселот видял това нечестиво дело, изпречил се с коня си помежду им и рекъл:

— Рицарю, срам и позор на името ти! Защо искаш да убиеш тази дама? Ти позориш себе си и цялото рицарство.

— С какво право се месиш между мен и съпругата ми? — отвърнал рицарят. — Ще я убия, на макар и пряко волята ти.

— Няма да ти се удаде — рекъл сър Ланселот, — защото преди това ще трябва да се сражаваш с мен.

— Сър — рекъл рицарят, — не постъпваш правилно, тъй като тази дама ми изневери.

— Не е вярно — рекла дамата, — той ме клевети от ревност, защото обичам и ценя своя братовчед, както подобава между близки роднини. Кълна се пред Бога, че не сме влезли в грях. Затуй, сър, понеже се славиш като най-достойния рицар на света, моля те, в името на рицарската ти чест да ме защитиш и да ме спасиш. И знай, че каквото и да му кажеш, той ще ме убие, защото е безмилостен.

— Не бойте се — рекъл сър Ланселот, — няма да успее.

— Сър — рекъл рицарят, — додето съм пред очите ви, няма да престъпя вашата воля.

И тъй, поели те по пътя и сър Ланселот тръгнал от едната страна, а тя от другата. Ала не минало много време и рицарят рекъл на сър Ланселот да се обърне и да погледне назад и казал:

— Сър, някакви въоръжени хора препускат подире ни.

Тогаз сър Ланселот се обърнал, без да подозира измамата, и изведнъж рицарят се озовал до дамата и в миг й отрязал главата.

И когато сър Ланселот видял какво е сторил, викнал му:

— Измамнико, ти ме опозори навеки!

И тозчас сър Ланселот скочил от коня и изтеглил меча си да го убие, а другият се проспал на земята, обвил с ръце нозете на сър Ланселот и замолил за милост.

— Засрами се, коварни рицарю — рекъл сър Ланселот, — не чакай пощада от мен, а стани и се сражавай.

— Не — отвърнал рицарят, — няма да стана, додето не обещаеш да ме пощадиш.

— Чуй какво ще ти предложа — рекъл сър Ланселот. — Аз ще сваля бронята си и ще остана само по риза и с меч в ръка. И ако можеш да ме убиеш, навеки ще си изкупил вината си.

— Не, сър — рекъл сър Педивер, — не съм съгласен.

— Добре тогава рекъл сър Ланселот, — вземи трупа на тази дама, а също и главата й и се закълни в меча ми, че ще ги носиш на гръб без минута отдих, додето стигнеш при кралица Гуиневир.

— Сър — отвърнал той, — заклевам се, че ще го сторя.

— Кажи ми сега името си — рекъл сър Ланселот.

— Сър, името ми е Педивер.

— В злощастен час си се родил, рицарю — рекъл Ланселот.

И тъй, тръгнал Педивер с трупа и главата на дамата и намерил кралицата при крал Артур в Уинчестър[1], та й разказал цялата истина.

— Рицарю — рекла кралицата, — това е ужасна и позорна постъпка и голямо оскърбление за честта на сър Ланселот, макар че славата му се носи из близки и далечни страни. Затуй чуй какво изкупление ти определям: направи каквато можеш носилка и отиди с трупа на тази дама при папата в Рим, та той ще ти наложи епитимия за позорните ти дела. И дето те завари нощта, втори път не замръквай, а легнеш ли си, мъртвото тяло да лежи до теб.

Заклел се той да изпълни всичко и се отправил на път. И както се разказва във френската книга, стигнал най-подир в Рим и папата му наредил да се върне при кралица Гуиневир, а дамата му била погребана в Рим по волята на папата. И от този ден насетне сър Педивер живял много добродетелно и станал свят човек и отшелник.

[1] Според Малори Уинчестър е сегашното име на Артуровия Камелот. ↑

Глава 18

Как сър Ланселот се завърнал в двора на крал Артур и как всички разправили за славните му дела и подвизи

Сега да продължим разказа за сър Ланселот от Езерото, който се завърнал преди празника Петдесетница, та и кралят, и целият двор безмерно се зарадвали на завръщането му. И когато сър Гауейн, сър Юуейн, сър Саграмор и сър Ектор де Марис видели сър Ланселот в доспехите на сър Кей, разбрали, че той е бил рицарят, що ги повалил всички с едно копие. И тогава много се смели и веселили. Сетне един подир друг взели да се връщат и рицарите, които сър Таркуин държал като затворници, и всички отдали почит и възхвала на сър Ланселот.

И когато сър Гахерис ги чул да говорят, рекъл:

— Аз видях цялото сражение от начало до край.

И разказал той на крал Артур как било всичко и че сър Таркуин бил най-силният рицар на света, ако изключим сър Ланселот. И там присъствали мнозина рицари, на брой почти шейсет, които потвърдили думите му.

После сър Кей разказал на краля как сър Ланселот го спасил, когато щели да го убият.

— И той накара рицарите да се признаят за победени от мен, а не от него.

И тримата рицари били там и потвърдили думите му.

— И кълна се в Иисуса Христа — рекъл сър Кей, — понеже сър Ланселот взе моите доспехи и ми остави своите, аз пътувах дотук съвсем необезпокояван и никой не пожела да се бие с мен.

Скоро след това дошли и тримата рицари, които се сражавали със сър Ланселот при дългия мост. И те също се предали като пленници на сър Кей, ала той отрекъл да ги е виждал и казал, че никога не се е бил с тях.

— Ала ще ви успокоя — рекъл сър Кей, — защото ей там стои сър Ланселот, който ви победи.

И като разбрали това, те се зарадвали.

И сетне дошъл сър Мелиот де Логрис и разказал на краля как сър Ланселот го спасил от смърт.

И тъй станали известни всичките му дела, а също и как четирите кралици магьосници го пленили и как бил спасен от дъщерята на крал Багдемагус. Узнали в двора и за бойните подвизи на сър Ланселот в битката между двамата крале, а именно между краля на Северна Галия и крал Багдемагус, защото сър Гахалантин разкрил цялата истина, а също сър Мадор де ла Порт и сър Мордред, които участвали в същия турнир.

Дошла после дамата, която видяла как сър Ланселот ранил Белеус при шатъра. И по молба на сър Ланселот сър Белеус бил посветен за рицар на Кръглата маса.

И тъй, в онези дни сър Ланселот се прославил като най-достойния рицар на света и бил почитан от всички — от краля до последния селяк.

Тук свършва славният разказ за сър Ланселот от Езерото, който чухте в VI книга, и започва разказът за сър Гарет от Оркни, когото сър Кей нарекъл Бомен, и това е Книга седма.

Книга седма

Глава 1

Как Бомен[1] пристигнал в двора на крал Артур и го помолил да изпълни три негови желания

Събрал крал Артур всички рицари на Кръглата маса и наредил Петдесетница да се празнува в замъка на един град, наричан в онези времена Кинкенадон[2] и разположен сред песъчливите земи близо до Уелс. И имал кралят обичай тъкмо на Петдесетница от всички други празници през годината да не сяда да се храни, преди да види с очите си някое велико чудо или поне да чуе разказ за него. И заради този обичай много народ се стичал при крал Артур и всеки гледал да го смае с необикновени приключения на този ден. И тъй, малко преди пладне на Петдесетница сър Гауейн видял от прозореца трима рицари на коне, следвани пешком от едно джудже, и тримата мъже слезли от конете, а джуджето държало поводите им. И единият от тримата бил по-висок на ръст от другите двама с около две стъпки.

Отишъл тогава сър Гауейн при краля и рекъл:

— Сър, идете да обядвате, защото скоро ще научите за едно странно приключение.

И Артур седнал да обядва с много други крале. И там били всички рицари на Кръглата маса освен тези, дето били пленени или убити в сражение. На този голям празник винаги попълвали броя им до сто и петдесет, та да бъдат заети всички места около Кръглата маса.

И ето че скоро влезли в залата двама мъже в богати и пищни одежди, а на раменете им се облягал най-снажният и красив младеж, какъвто били виждали, и бил той висок и широкоплещест и с красиво лице, и имал най-хубавите и най-големите ръце, каквито били виждали, ала пристъпвал така, сякаш не можел да върви, нито дори да стои прав, ако не се обляга на раменете на другарите си. И щом Артур го видял, настъпила тишина и им сторили път, та тримата се приближили до високия престол на краля, без дума да продумат.

Тогаз младежът се отдръпнал крачка назад, изправил се пъргаво и рекъл:

— Кралю Артур, Бог да благослови вас и храбрите ви другари и най-вече рицарите на Кръглата маса. Чуйте по каква причина съм дошъл тук: дойдох да моля и да искам да изпълните три мои желания, и знайте, че те не са неразумни, не ще накърнят вашето достойнство и чест и не ще ви причинят никаква вреда и загуба. И първата милост и дар ще искам сега, а другите два дара ще поискам след една година там, дето наредите да се празнува този ден.

— Искай — отвърнал Артур — и ще получиш исканото.

— Сър, ето молбата ми за този празник — да ме храните и поите до насита през тези дванайсет месеца, а догодина на същия ден ще поискам другите дарове.

— Любезни ми синко — рекъл Артур, — съветвам те да искаш нещо повече, защото туй, дето го искаш, е твърде малко, а сърцето ми подсказва, че произхождаш от достоен род, и ако не съм изпаднал в тежка заблуда, уверен съм, че не след дълго ще се прославиш като много достоен мъж.

— Сър — рекъл той, — може и да е така, ала аз вече казах какво искам.

— Добре — рекъл кралят, — ядене и пиене ще имаш достатъчно. Това никому не съм отказвал, бил той приятел или враг. Ала искам да знам името ти.

— Не бих могъл да ви го кажа — рекъл той.

— Много чудно е това, че не си знаеш името — рекъл кралят, — а пък си най-личният младеж, когото съм виждал.

Тогаз кралят го предал на грижите на сенешала сър Кей и наредил да му дават най-хубава храна и пития и да го облекат и настанят като син на лорд.

— Няма нужда да правим такива разходи за него — рекъл сър Кей, — защото той несъмнено е роден селяк и няма да стане достоен мъж, тъй като, ако бе от благородна кръв, щеше да ви поиска кон и доспехи, а той пожела туй, което подхожда на човек като него. И понеже няма име, аз ще му дам име и то ще бъде Бомен, сиреч Красноръки. И ще го заведа в готварницата и там всеки ден ще яде тлъсти гозби, та до края на годината ще стане тлъст като шопар.

[1] За историята на рицаря Бомен (Красноръки) не са открити нито френски, нито английски източници. Даденото му от сър Кей на подбив прозвище Красноръки може да се тълкува и като „човек с добри, сръчни ръце“, „храбър, справедлив човек“, тъй като първият елемент (фр. „beau“) освен „красив“ значи и „добър, храбър, справедлив“. ↑

[2] Кинкенадон — някогашна римска крепост близо до връх Сноудън в Северен Уелс. Разрушена още в IV в. от н.е., тя станала в народното въображение, както други подобни развалини, средище на легендарни събития, свързани с артуровския цикъл. Самото название Кинкенадон вероятно представлява своеобразно преиначаване на името на върха Сноудън — Snowdon, англо-нормандска форма — Sinadon. ↑

Глава 2

Как сър Ланселот и сър Гауейн се разгневили на сър Кей, задето се подиграва на Бомен, и как дошла девица, за да търси рицар, който да се сражава за една дама

Разгневил се тогава сър Гауейн люто, а още повече сър Ланселот и рекъл на сър Кей да престане да се подиграва на младежа:

— Защото съм готов да заложа главата си, че ще стане много достоен мъж.

— Оставете тези думи — отвърнал сър Кей, — това няма да го бъде, понеже туй, което поиска, показва какъв е.

— Внимавайте — рекъл сър Ланселот, — вие извадихте прякор и на славния рицар сър Брюнор, брата на сър Динадан, и го нарекохте Криводрешко[1], а сетне големи беди се струпаха на главата ви заради туй.

— Колкото за това — рекъл сър Кей, — сега няма да бъде същото. Защото сър Брюнор търсеше слава, а този иска само хляб, пития и гозби. И залагам живота си, че е отгледан по милост в някой манастир, дето не им е стигало яденето и пиенето, та затова е дошъл тук да търси прехрана.

И тъй, сър Кей му рекъл да си намери място и да седне да яде. Тогава Бомен отишъл до вратата на залата и се настанил сред децата и младежите и се нахранил, мрачен и безмълвен. И след пира сър Ланселот го поканил в покоите си, та да се наяде и напие до насита, а същото сторил и сър Гауейн, ала колкото и да го канели, Бомен отказал и на двамата, понеже не желаел да престъпи волята на сър Кей.

И що се отнася до сър Гауейн, той имал причина да му предлага подслон, ядене и пиене, защото чрез това предложение говорела кръвта, която течала в жилите им, тъй като младежът му бил по-близък сродник, отколкото можел да предполага[2]. А сър Ланселот постъпил така поради голямото си благородство и учтивост.

И тъй, настанили го в готварницата и нощувал там, дето спели слугите. Така изтраял той цяла година и ни веднъж не обидил ни мъж, ни дете, а бил скромен и кротък. А щом чуел, че ще има двубои между рицари, винаги ходел да гледа, ако му разрешат. И сър Ланселот все му давал жълтици и дрехи, а също и сър Гауейн. И когато ставали състезания, участвал и той и никой не можел да хвърли ни камък, ни цепеница[3] по-далеч от него — той все имал два ярда преднина. Тогаз сър Кей казвал:

— Как ви се струва моето момче от готварницата?

И тъй, минало се време и дошъл празникът Света троица. Този път кралят го ознаменувал в Карлеон с подобаваща тържественост, както правел всяка година. Ала на Света троица кралят не сядал да яде, додето не се случи някое необикновено приключение.

Явил се най-сетне един оръженосец пред краля и рекъл:

— Сър, можете да седнете да се храните, защото насам идва девица и ще чуете от нея за необикновени приключения.

Тогаз кралят се зарадвал и се настанил край трапезата. Тозчас влязла в залата една девица, поздравила краля и го помолила за помощ.

— За кого? — запитал кралят. — Какво се е случило?

— Сър — отвърнала тя, — господарката ми е почтена и знатна дама, ала един злодей обсажда замъка й, та тя не смее да излезе. И тъй като тук са събрани най-благородните рицари на света, дойдох при вас да моля за помощ и подкрепа.

— Как се нарича господарката ви и в кои земи живее, и кой е онзи, дето е обсадил замъка й, и как се нарича?

— Кралю — рекла тя, — колкото за името на моята господарка, не ще го узнаете сега, ала ще ви кажа, че тя е дама много достойна и има големи владения, а що се отнася до злодея, който обсажда замъка й и опустошава земите й, той се нарича Червения рицар от Червените ливади.

— Не го познавам — рекъл кралят.

— Сър — рекъл сър Гауейн, — аз го познавам добре. Той е един от най-опасните рицари на света и казват за него, че имал сила за седмина, та веднъж едва се отървах жив от удара му.

— Любезна девице — рекъл кралят, — не един от тези рицари би сторил всичко, което е по силите му, за да избави господарката ви, ала тъй като не желаете да ни откриете нито как се казва, нито къде живее, не ще разреша на моите рицари да дойдат с вас.

— Е, тогава ще трябва да диря помощ другаде — рекла девицата.

[1] Криводрешко — вж. Книга девета. ↑

[2] Бомен се оказва най-малкият брат на сър Гауейн, на име Гарет. За произхода на този нов за Артуриадата сюжет има различни предположения. Според някои учени самият герой е вариант на Гауейн (Geauvains — Beaumains с англо-нормандска етимологизация), а според други Малори е използвал като прототип на героя си действително историческо лице, своя съвременник Ричард Бийчам, граф Уорик (Richard Beauchcamp). ↑

[3] … ни камък, ни цепеница… — Става дума за игри, в които участва простолюдието, тъй като един слуга в готварницата не може и да помисли да се включи в рицарски игри. И до днес в Шотландия надхвърляне с цепеница е популярен спорт. ↑

Глава 3

Как Бомен поискал да защити дамата в битка, как кралят му разрешил и как Бомен помолил сър Ланселот да го посвети в рицарство

При тези думи пред краля застанал Бомен, додето девицата била още там, и рекъл:

— Кралю, Господ да ви благослови за добрината ви. От една година вече съм в готварницата, дето нищо не ми липсваше. А сега дойде време да поискам останалите два дара.

— Искай и, заклевам се, всичко ще получиш — отвърнал кралят.

Сър, ето какви са тези два дара: първо — да ми разрешите да изпитам силите си в това приключение с девицата, защото то по право се пада на мен.

— Тъй да бъде — рекъл кралят, — разрешавам ти.

— А после, сър, ето какъв е вторият дар — да заповядате на сър Ланселот от Езерото да ме посвети в рицарство, защото искам той и никой друг да стори това. И когато потегля на път, моля ви той да тръгне подир мен и да ме посвети в рицарство, когато го помоля.

— Всичко туй ще бъде изпълнено — рекъл кралят.

— Срам и позор! — рекла девицата. — Нима ще поверите честта ми на този слуга от готварницата?

И тъй, разгневила се тя, яхнала коня и напуснала двора.

Явил се тогаз един слуга при Бомен и му казал, че конят и доспехите му са пристигнали. И джуджето му допеело всичко, което му било нужно, и нищо не липсвало, та всички в двора се чудели откъде има такива разкошни одежди. Когато се въоръжил, малцина били тъй напети като него. Тогаз влязъл той в залата и се сбогувал с крал Артур, сър Гауейн и сър Ланселот. И помолил сър Ланселот да тръгне след него. Сетне излязъл, яхнал коня си и препуснал подир девицата.

Глава 4

Как Бомен потеглил на път, как взел копието и щита на сър Кей и как се сражавал със сър Ланселот

И мнозина излезли да го изпроводят и видели, че има прекрасен кон със златоткано покривало, ала е без щит и копне.

Тогаз сър Кей казал пред всички в залата:

— Ще тръгна подир мойто момче от готварницата да видя дали няма да разбере, че съм нещо повече от него.

А сър Ланселот и сър Гауейн му рекли:

— По-добре си стой вкъщи.

Ала сър Кей се стегнал за път, яхнал коня си, взел си копието и поел след него. И тъкмо когато Бомен настигнал девицата, сър Кей също го настигнал и рекъл:

— Ей, Бомен, не ме ли познаваш кой съм?

Тогаз той обърнал коня си и познал сър Кей, който му бил причинил толкова унижения, както вече разказахме.

— Познавам те — рекъл Бомен, — ти си най-невъзпитаният рицар в двора, затуй пази се от мен!

Тогаз сър Кей затъкнал копне и се втурнал право срещу него, ала Бомен бързо го пресрещнал с меч в ръка и като отбил копието с меча си, с един удар го промушил в ребрата, та сър Кей паднал като мъртъв на земята. Сетне Бомен слязъл от седлото, взел щита и копието на сър Кей, яхнал пак коня си и отново тръгнал на път.

Всичко туй видели джуджето, а също и девицата. И Бомен заповядал на джуджето да яхне коня на сър Кей и то го възседнало. В туй време ги настигнал сър Ланселот и той му предложил да се сражават. Приготвили се двамата за бой и връхлетели един връз друг с такава сила, че паднали на земята и здраво се натъртили. Тогаз сър Ланселот станал и му помогнал да се измъкне изпод коня си. Сетне Бомен захвърлил щита и предложил на сър Ланселот да се сражават пешком. И тъй те се били като два глигана, дебнейки се от вси страни, почти цял час, и сър Ланселот усетил колко е силен и се чудел на мощта му, защото Бомен се сражавал като великан, а не като рицар, и бил крайно издръжлив и опасен в боя. И сър Ланселот тъй дълго се сражавал с него, че се уплашил да не се посрами, та рекъл:

— Бомен, не се бийте тъй настървено, понеже между нас няма толкова важен повод за борба, та да не сложим сега край на двубоя.

— Прави думи изрекохте — отвърнал Бомен, — ала ми е драго да чувствам силата ви, и все пак, благородни господарю, не аз предложих да спрем.

Глава 5

Как Бомен казал името си на сър Ланселот, как сър Ланселот го посветил в рицарство и как той настигнал дамата

— Бог ми е свидетел — рекъл сър Ланселот, — кълна се, че употребих всичката си сила и умение, за да не се посрамя в тази битка, и затуй не се бойте от никой рицар на света.

— Вярвате ли, че мога наистина да устоя срещу изпитан в битки рицар?

— Да — отвърнал Ланселот, — ако се биете така, както се бихте сега с мен, готов съм да се закълна в това.

— Тогаз, моля ви — рекъл Бомен, — посветете ме в рицарство.

— Съгласен съм, ала първо трябва да ми кажете името си и от кой род сте — рекъл Ланселот.

— Сър, ако обещаете да го запазите в тайна, ще ви кажа всичко — отвърнал Бомен.

— Тъй да бъде — рекъл сър Ланселот, — заклевам се, че няма да го издам, додето вие сам не откриете истината пред всички.

— Сър — рекъл той, — името ми е Гарет и съм брат на сър Гауейн, от същия баща и същата майка.

— Ах, сър — рекъл сър Ланселот, — сега още повече се радвам, отколкото преди, защото открай време бях уверен, че сте от издигнат род и не сте дошли в двора ни за ядене, ни за пиене.

И тогаз сър Ланселот го посветил в рицарство, а сетне сър Гарет го помолил да не го следва повече я да го остави да върви по пътя си.

И тъй, сър Ланселот потеглил назад и като се върнал при сър Кей, заръчал да го занесат у дома върху щита му и едва му спасили живота. И всички укорили сър Кей, а пък сър Гауейн и сър Ланселот му рекли, че не е негова работа да се надсмива над един млад човек, защото не знае от какъв род е и защо е дошъл в двора. И тъй, да оставим сега сър Кей и да се върнем при Бомен.

Настигнал той най-подир девицата, а тя му рекла:

— Какво дириш тук? Целият вониш на готварница, дрехите ти са омазани с маста и лойта, дето са ти давали по милост в готварницата на крал Артур. Да не мислиш, че ще те приема заради туй, че погуби оня рицар? Не се надявай, защото ти го уби подло и по нещастна случайност. Затова връщай се назад, омразен слуга от готварницата. Добре те познавам кой си и ще ти кажа, че сър Кей те нарече Бомен. За мен ти не си нищо повече от един простак и мързеливец, дето върти шишове и мие лъжици.

— Девице — отвърнал Бомен, — приказвайте си каквото щете, ала аз няма да ви оставя, защото обещах на крал Артур да приема това приключение — или ще заслужа чест в него, или ще умра.

— Засрами се, долен слуга, за теб ли е това приключение? Такова чудо ще срещнеш там, че няма да посмееш да го погледнеш в лицето въпреки всички тлъсти гозби, дето си ял на вечеря.

— Ще се опитам — рекъл Бомен.

И както яздели през гората, зърнали един човек, който бягал с все сила.

— Къде отиваш? — рекъл Бомен.

— О, господарю — викнал той, — помогни ми, защото тук наблизо в една клисура се крият шестима разбойници и хванаха те господаря ми и го вързаха, та се боя, че ще го убият.

— Заведи ме там — рекъл Бомен.

И тъй, поели те заедно и скоро стигнали при вързания рицар. Втурнал се тогаз Бомен сред разбойниците, ударил смъртно единия, после втория, с третия удар убил още един, а останалите трима хукнали да бягат, ала той препуснал подире им и ги настигнал. Тогава те се обърнали и нападнали настървено Бомен, ала накрая той убил и тях, върнал се назад и развързал рицаря. И рицарят му благодарил и го помолил да иде с него в замъка му, който бил наблизо, та там достойно да го възнагради за сторената добрина.

— Сър — рекъл Бомен, — не искам награда. Днес бях посветен в рицарство от благородния сър Ланселот, затова не желая друга награда освен божията милост. Пък и трябва да следвам тази девица.

И когато се доближил до нея, тя му казала да се махне.

— Защото цял вониш на гозби. Да не мислиш, че ми е драго да те гледам? Знай, че туй, дето го извърши, беше случайно, ала скоро ще видиш нещо, което ще те накара да обърнеш коня си назад, и то бързо-бързо.

Тогава същият рицар, когото Бомен спасил от разбойниците, препуснал след девицата и я поканил да нощува при него. И понеже вече мръквало, девицата тръгнала с него към замъка му и там ги посрещнали най-гостоприемно, а на вечеря рицарят поканил Бомен да седне срещу девицата.

— Срамота! — рекла тя. — Благородни рицарю, много сте нелюбезен, като слагате един слуга от готварницата срещу мен, защото на него повече му приляга да коли свине, нежели да седи до дама от благородно потекло.

Тогаз рицарят се засрамил от нейните думи и го сложил да вечеря на една странична маса, а сам седнал срещу него и така до късно се гощавали и се веселили, а сетне добре си починали.

Глава 6

Как при един брод Бомен се сражавал с двама рицари и ги убил

На сутринта двамата се сбогували с рицаря, благодарили му и като поели отново на път, яздили, додето стигнали вековна гора. И имало там широка река и само един брод, а на отвъдния бряг стояли двама рицари, готови да ги спрат.

— Какво ще кажеш? — запитала девицата. — Ще премериш ли сили с онези рицари, или ще обърнеш коня си назад?

— Не — рекъл Бомен, — няма да обърна коня си назад, дори да имаше още шест.

И тозчас нагазил смело във водата и насред реката го пресрещнал единият рицар, та копията и на двамата се строшили в ръцете им, а сетне извадили мечове и заудряли с тях. Ала най-подир Бомен го ударил по шлема с такава сила, че той се зашеметил, паднал във водата и се удавил. После Бомен пришпорил коня си към брега, дето другият рицар се нахвърлил насреща му и счупил копието си, и тогава двамата извадили мечове и дълго се били. Най-накрая Бомен разцепил шлема и главата му чак до раменете и като се върнал при девицата, казал й, че може да продължи пътя си.

— Колко жалко! — рекла тя. — Един прост слуга да сполучи да погуби двама тъй юначни рицари! Сигурно смяташ, че си проявил кой знае каква храброст, ала не е така, защото на първия рицар конят се спъна и той се удави във водата, а не загина от твоята сила и мощ. А колкото за втория, ти по една случайност се доближи откъм гърба му и за зла чест го уби.

— Девице — рекъл Бомен, — приказвайте каквото си щете, ала с когото и да се бия, уповавам се Богу да си получи заслуженото, преди да се разделим. Затуй не ме е грижа какво приказвате, стига да успея да защитя господарката ви.

— Срам и позор, долен слуга! Знай, че скоро ще срещнеш рицари, дето ще те научат да не се хвалиш толкоз.

— Любезна девице, говорете ми по-учтиво, а за другото не ме е грижа, защото каквито и да са тези рицари, все ми е едно и не се боя от тях.

— Аз го казвам и за твое добро — рекла тя, — за да можеш да се върнеш, преди да си се посрамил, защото, ако ме последваш, свършено е с теб, понеже виждам, че всичките ти победи са плод на случайност, а не са дело на силата на ръцете ти.

— Тъй да бъде, девице, приказвайте каквото щете, ала дето идете вие, там ще вървя и аз.

И тъй, яздил Бомен е тази дама, додето станало време за вечерня, а тя все го хокала и нито за миг не млъквала. И стигнали те най-подир до една черна ливада, дето растяла черна глогина и от едната й страна висяло черно знаме, а от другата — черен щит и до него имало черно копие, здраво и дълго, едър черен кон, целият покрит е коприна, и черен камък лежал там наблизо.

Глава 7

Как Бомен се сражавал с рицаря от Черните ливади и се бил с него, додето той паднал и умрял

Седял на камъка рицар в черна броня и името му било Рицаря от Черните ливади. И щом девицата го видяла, рекла на Бомен да бяга в долината, додето е време, защото конят на рицаря не бил оседлан още.

— Сполай ви! — отвърнал Бомен. — Вие искате да ме изкарате страхливец.

И когато девицата се приближила до Черния рицар, той й проговорил и рекъл:

— Този рицар ли водите от двора на крал Артур за свой защитник?

— Не, благородни рицарю — отвърнала тя, — той е само прост слуга от готварницата, когото по милост хранели там.

— Тогава защо язди в такава премяна? — запитал рицарят. — Срамота е да ви придружава такъв човек.

— Сър, не мога да се избавя от него — рекла тя, — защото той язди с мен пряко волята ми. Дано Бог ви даде сила да го прогоните или убиете, понеже този злощастен слуга вече стори много злини — видях го как по зла случайност уби двама рицари при борда на реката, а и други дела извърши преди това, все чудни и все по зла случайност.

— Чудно ми е — рекъл Черния рицар, — че изобщо се е намерил достоен рицар, който да се сражава с него.

— Не го познават — отвърнала девицата — и понеже язди с мен, вземат го за мъж от достоен род.

— Може и да е тъй — отвърнал Черния рицар, — ала макар да казвате, че не е от достоен род, той е напет и ми се вижда силен мъж. Ала ето какво ще направя за вас — ще го сваля да върви пешком, а коня и доспехите му ще взема, защото би било позор за мен да му сторя по-голямо зло.

И когато Бомен чул думите му, рекъл:

— Благородни рицарю, твърде лесно се разпореждаш с коня и доспехите ми, ала да знаеш, че щеш не щеш, ще мина през тези ливади пряко волята, ти. И ни кон, ни доспехи ще получиш от мен, ако не ги спечелиш с ръцете си. Затова нека да видим какво можеш.

— Виж ти! — рекъл Черния рицар. — Чуй ме сега добре — остави тази дама на мира, тъй като не подхожда на прост слуга да язди с такава дама.

— Лъжеш — рекъл Бомен, — аз съм роден благородник, и то от по-издигнат род от теб, и ще го докажа в бой.

И тъй, те се поотдалечили един от друг люто разгневени, а после пришпорили конете си и връхлетели като гръм и копието на Черния рицар се прекършило, а Бомен го пробол и от двете страни и едва тогаз копието му се счупило, та дръжката останала да стърчи от гърдите на рицаря. Въпреки това Черния рицар изтеглил меч, нанесъл му тежки удари и зле ранил Бомен. Ала най-подир, след час и половина, Черния рицар паднал в несвяст от коня и умрял.

И като видял Бомен колко са хубави доспехите и конят му, слязъл, облякъл доспехите, качил се на коня му и поел след девицата.

Съгледала го тя да се приближава и рекла:

— Махни се оттук, готварски слуга, че вятърът донася вонята на омазнените ти дрехи и ме задушава. Жалко, че един прост слуга случайно уби такъв славен рицар, ала причината за всичко туй се крие в прекомерното ти щастие. Знай все пак, че тук наблизо живее един рицар, който ще ти плати с лихва за сторените злини, затуй съветвам те, бягай.

— Може да се случи да ме победят или убият — отвърнал Бомен, — ала предупреждавам ви, любезна девице, че няма да избягам от вас, нито ще ви оставя, каквото и да приказвате. Вие все предричате, че ще ме убият или победят, ала всеки път се случва тъй, че аз оставам жив, а те лежат на земята. И затова добре ще е да престанете по цял ден да сипете обиди върху ми, защото аз не ще се отделя от вас до края на това приключение, освен ако падна убит или наистина ме надвият. Затуй вървете си по пътя, пък аз ще ви следвам, каквото и да стане.

Глава 8

Как братът на убития рицар срещнал Бомен и се сражавал с него, ала накрая се предал

И както яздели те заедно, видели да идва насреща им рицар и всичко по него било зелено — и доспехите, и покривалото на коня му. Приближил се той до девицата и попитал:

— Рицарят, дето водите със себе си, моят брат Черния рицар ли е?

— Не, не — рекла тя, — този злочест слуга от готварницата уби по зла случайност брат ви.

— Уви! — рекъл Зеления рицар. — Колко жалко, че такъв благороден рицар е убит по зла случайност, и то, както казвате, от ръката на един прост слуга. Аха, изменнико — обърнал се Зеления рицар към Бомен, — ще умреш ти затуй, че си убил брат ми. Той се славеше като благороден рицар и името му бе сър Перкард.

Не ме е страх от заплахите ти — рекъл Бомен, — защото трябва да знаеш, че го убих в честен двубой, а не чрез измама.

Тозчас грабнал Зеления рицар един рог, който висял на близката глогина, и три пъти го надул страховито. И дошли в миг две девици и бързо го въоръжили. А после яхнал едър кон и взел зелен щит и зелено копие.

И втурнали се тогаз двамата с все сила един срещу друг и копията им се прекършили в ръцете им, а сетне изтеглили мечове и започнали да си нанасят тежки удари и люти рани. Пришпорил най-сетне Бомен коня си и блъснал коня на Зеления рицар отстрани, та той рухнал наземи, ала Зеления рицар пъргаво се изправил на крака и се приготвил за отбрана. Видял туй Бомен и тозчас скочил от седлото и дълго се сражавали те, понеже били яки воини, и кръвта се ляла като река.

Приближила се тогаз девицата и рекла:

— Господарю мой Зелени рицарю, срамота е да се биете толкоз дълго с този прост слуга. Уви, позор е, че носите името рицар, а позволявате на този хлапак да ви надвие, както плевел задушава житото.

При тези думи Зеления рицар се засрамил и ударил Бомен с такава сила, че разцепил щита му от горе до долу. Когато Бомен видял, че щитът му е разцепен на две, позасрамил се заради този удар и заради приказките на девицата. Замахнал и така стоварил меча си върху шлема на рицаря, та той паднал на колене. Хвърлил се в миг Бомен върху му и го търколил на земята. Тогаз Зеления рицар взел да проси пощада, признал се за победен и замолил Бомен да не го убива.

— Напразни са всичките ти молби — отвърнал Бомен, — ако тази девица, дето дойде тук с мен, не ме помоли да пощадя живота ти.

И с тези думи свалил шлема от главата му, сякаш се канел да го убие.

— Позор да покрие името ти, коварни човече, никога няма да те моля да го пощадиш, защото никога не ще се преклоня пред волята ти.

— Тогава ще умре — отвърнал Бомен.

— Какво пък, убий го, подли негоднико, няма да ме уплашиш — рекла девицата.

— Горко ми! — казал Зеления рицар. — Не ме оставяйте да умра, когато една добра дума може да ме спаси. Благородни рицарю, пощади живота ми и аз ще ти простя за смъртта на брат ми и вечно ще ти бъда предан, а трийсет мои рицари ще ти служат до гроб.

— Ах, дяволска работа! — рекла девицата. — Как е възможно да поставите себе си и своите трийсет рицари в служба на този подъл негодник?

— Благородни рицарю — рекъл Бомен, — няма да ти помогнат тези обещания, ако моята дама не се застъпи да спаси живота ти.

И е тези думи понечил да го убие.

— Недей, долен негоднико — рекла дамата. — Не го убивай, защото, ако го убиеш, горчиво ще се разкайваш.

— Девице — отвърнал Бомен, — с удоволствие ще изпълня волята ви и по ваше нареждане животът му ще бъде пощаден, иначе не.

После рекъл:

— Рицарю със зелените доспехи, освобождавам те по искане на тази дама, тъй като не желая да я гневя и ще изпълни всичко, що тя нареди.

Тогаз Зеления рицар коленичил и смирено му дал меча си.

А девицата рекла:

— Зелени рицарю, дълбоко скърбя за твоето поражение и за смъртта на брат ти, Черния рицар, и знай, че много; се нуждаех от вашата помощ, защото ужасно се боя да мина през тази гора.

— Не бойте се! — отвърнал Зеления рицар. — Тази нощ ще преспите при мен, а утре ще ви помогна да прекосите гората.

И тъй, те се качили на конете и отишли в неговото имение, което било съвсем наблизо.

Глава 9

Как девицата продължавала да сипе обиди срещу Бомен и не му позволила да седне на нейната маса и все го наричала „слуга от готварницата“

И девицата непрестанно сипела обиди срещу Бомен и не му позволила да седне на нейната маса, а заръчала на Зеления рицар да го заведе встрани и да го настани на друга маса.

— Много се чудя защо така унижавате този благороден рицар — рекъл Зеления рицар. — Уверявам ви, че той несъмнено е благороден рицар и не познавам друг, който може да се мери с него. Затова дълбоко грешите, че го унижавате така, понеже той ще ви направи големи добрини, и знайте — за какъвто и да се представя, накрая ще се убедите, че е с благородна кръв и от кралско потекло.

— Позор, позор! — рекла дамата. — Срамота е да го хвалите така.

— Напротив — отвърнал Зеления рицар, — позор би било да река нещо лошо за него, понеже той доказа, че е по-добър рицар от мен, а макар да съм срещал много рицари през живота си, никога досега не съм видял равен нему.

И тъй, като мръкнало, те си легнали да почиват, а Зеления рицар заповядал трийсет рицари тайно да пазят Бомен през цялата нощ.

На сутринта станали, изслушали литургията и закусили, а сетне яхнали конете и потеглили на път. Превел ги Зеления рицар през гората и преди да се разделят, рекъл:

— Господарю Бомен, аз и тези трийсет рицари ще дойдем веднага щом ни повикате, в ранно утро или в късна доба, и по ваша заповед ще идем, дето и да ни пратите.

— Тъй да бъде — отвърнал Бомен, — когато ви призова, трябва да идете и да се предадете на милостта на крал Артур, вие и всичките ви рицари.

— Щом така заповядвате, ще бъдем готови, когато пожелаете — рекъл Зеления рицар.

— Позор, позор! — рекла девицата. — Господи всевишни, такива славни рицари да се подчиняват на един прост слуга от готварницата.

И с тези думи Зеления рицар и девицата се разделили. И рекла тогаз тя на Бомен:

— Защо все вървиш с мен, хлапако от готварницата? Захвърли щита и копието и бягай. Съветвам те овреме, иначе скоро ще се каеш, защото дори да си юначен като Уейд[1] или Ланселот, Тристан и славния рицар сър Ламорак, не ще успееш да минеш прохода, наречен с името Гибелния проход.

— Девице — рекъл Бомен, — който се страхува, нека бяга, а за мен ще бъде позор да се върна сега, след като толкоз време вървя с вас.

— Твоя воля — отвърнала девицата, — ала скоро, щеш не щеш, ще хукнеш назад.

[1] Уейд (Wade) — легендарен герой, често споменаван от средновековните писатели. ↑

Глава 10

Как третият брат, наречен Червения рицар, се сражавал и бил с Бомен и как Бомен го надвил

И тъй, съгледали те не след дълго бяла като сняг кула със зъбчати бойници околовръст и с двоен ров. И над портата висели до петдесет щита, всеки с различен цвят, а наблизо се ширела зелена ливада. И видели там много рицари и оръженосци, сенници и шатри, понеже на следния ден щяло да има голям турнир. И господарят на кулата бил в замъка си и като погледнал през прозореца, зърнал една девица, едно джудже и един рицар в пълно въоръжение.

— Кълна се в Бога — рекъл господарят на замъка, — ще се сражавам с онзи рицар, защото виждам, че е странстващ рицар.

И тъй, въоръжил се той бързо и яхнал коня си. И като взел копието и щита, препуснал напред и всичко по него било в червено — и покривалото на коня, и доспехите му, и оръжието, което носел. И щом се приближил до рицаря, помислил, че насреща иде брат му, Черния рицар, и викнал:

— Братко, какво търсиш по тези краища?

— Уви! — рекла девицата. — Не е туй брат ти, а един прост слуга, дето по милост го държаха в готварницата на крал Артур.

— Макар да е тъй — рекъл Червения рицар, — искам да говоря с него, преди да си отиде.

— Ах — рекла девицата, — този слуга уби брат ти, а сър Кей го нарече Бомен. И знай, че конят и доспехите са на брат ти, Черния рицар, а видях с очите си как падна и другият ти брат, Зеления рицар. Затова дано сега отмъстиш за стореното ти зло, тъй като аз не мога да се избавя от него.

При тези думи двамата рицари се отдалечили в краищата на ливадата, а сетне връхлетели с все сила един връз друг, та конете им рухнали наземи, ала те бързо скочили на крака, вдигнали щитове, изтеглили мечове и взели да си нанасят тежки удари ту тук, ту там, и тъй пели два часа се дебнели, мушкали и блъскали като два глигана.

Викнала тогаз девицата на Червения рицар:

— Горко ти, благородни Червени рицарю! Спомни си с каква слава си бил покрит досега й не оставяй един прост слуга да устоява на мощта ти толкоз дълго!

Разгневил се при тези думи Червения рицар, хвърлил се с удвоена сила срещу Бомен и люто го ранил, та кръвта рукнала по земята, и страшно било да се гледа тази яростна битка. Ала накрая Бомен повалил Червения рицар и като посегнал да го убие, той помолил за милост и рекъл:

— Благородни рицарю, не ме убивай! Ще се предам в твоя власт заедно с петдесет рицари, на които заповядвам. И знай, че ти прощавам злото, що си ми сторил, и смъртта на брат ми, Черния рицар.

— Всичко това не ще ти помогне — отвърнал Бомен, — ако моята дама не ме помоли да пощадя живота ти.

И с тези думи замахнал, сякаш да му отсече главата.

— Недей, Бомен, не го убивай, защото е благороден рицар! Не бъди тъй дързък, а го пощади.

Тогаз Бомен заповядал на Червения рицар:

Стани и благодари на тази дама, че спаси живота тя.

Сетне Червения рицар го поканил да види замъка му и да пренощува там. И дамата се съгласила и като отишли там, били приети богато и пребогато. Ала тя все говорела лоши думи на Бомен, та Червения рицар много се чудел. И наредил той през цялата нощ шейсет рицари да пазят Бомен, за да не го стигне някакво зло и коварство.

И на сутринта изслушали литургията и се нахранили, а Червения рицар застанал пред Бомен със своите шейсет рицари и като се заклел във вечна покорност и вярност, обещал му, че той и неговите рицари ще му служат до гроб.

— Благодаря! — рекъл Бомен. — Ето какво искам от теб — когато ти пратя вест, иди при моя господар крал Артур и се преклони пред властта му заедно с рицарите си, защото нему ще служиш.

— Сър — рекъл Червения рицар, — когато ни повикаш, аз и дружината ми ще бъдем готови да изпълним волята ти.

И тъй, Бомен и девицата поели отново на път, а тя все го обсипвала с обиди по най-срамен начин.

Глава 11

Как Бомен чул много обиди от девицата и как търпеливо ги понесъл

— Девице — рекъл Бомен, — не е учтиво да ме обиждате така, защото мисля, че ви служа добре. Вие все ме заплашвате, че ще ме надвият рицарите, които срещаме, ала въпреки хвалбите ви не аз, а те падат в прахта или в калта. Затова ви моля, престанете да ме обиждате. Когато ме видите да се призная за победен или да се предам малодушно, тогаз можете да ми заповядате да ви оставя, понеже ще съм покрит с позор, ала най-напред искам да ви кажа, че няма да се отделя от вас, тъй като трябва да съм последен глупец, та да си ида, додето печеля слава.

— Тъй да бъде — рекла тя. — Ала знай, че скоро ще срещнеш рицар, който ще ти плати за всичко, защото е най-славният воин на света след крал Артур.

— Съгласен съм — рекъл Бомен, — колкото по-славен е той, толкоз по-голяма ще бъде моята слава, като се сражавам с него.

И тъй, не след дълго видели те пред себе си голям и хубав град, а между тях и града се простирала на миля и половина току-що окосена ливада и на нея били разпънати множество красиви шатри.

— Гледай — рекла девицата, — ей там живее владетелят на онзи град и той има обичай, когато времето е хубаво, да устройва двубои и турнири на ливадата. И край него винаги има петстотин рицари и благородни воини и се уреждат най-различни игри, каквито човек може да си представи.

— Искам да видя този славен владетел — рекъл Бомен.

— Скоро ще го видиш — отвърнала девицата и като приближили, разпознала шатъра му и рекла:

— Гледай, виждаш ли онзи шатър там, дето е цял в тъмносиньо?

И всичко наоколо — мъже и жени, конски сбруи, щитове и копия, — всичко било тъмносиньо на цвят.

— Името му е сър Персант Сини и той е най-великият рицар, когото си виждал.

— Може и да е тъй — отвърнал Бомен, — ала колкото и храбър да е, няма да мръдна от това поле, додето не го видя да лежи под щита си[1].

— Ах, глупецо — рекла тя, — по-добре бягай овреме.

— Защо? — запитал Бомен. — Ако той е наистина такъв рицар, какъвто го описвате, не ще ме нападне с всичките си воини, нито пък със своите петстотин рицари. А излязат ли насреща ми един по един, няма да се дам, додето съм жив.

— Срам и позор! — рекла девицата. — Цял вониш на готварница, а се хвалиш без мяра.

— Девице — рекъл той, — несправедливо постъпвате, като ме обиждате така. Знайте, че предпочитам да се сражавам в сто двубоя, нежели да слушам обидните ви думи, затова нека дойде онзи рицар и ми стори най-лошото, на което е способен.

— Сър — рекла тя, — чудя се кой си и от какъв род, защото храбри думи изрече и храбри дела извърши — туй сама видях. Затова те моля, спасявай се, преди да е станало късно, тъй като и ти, и конят ти сте много уморени, а аз се боя, че твърде много се забавихме, додето стигнем до обсадения замък, а той е само на седем мили оттук. И преодоляхме с чест всички опасности по пътя, ала ето че ни чака още една, та много се боя, че сега може да ти се случи нещо лошо, затова искам да се махнем оттук, да не би да те нарани или погуби този могъщ рицар. И знай също, че сър Персант Сини далеч отстъпва по сила и мощ на рицаря, който обсажда замъка на моята господарка.

— Може и така да е — отвърнал Бомен, — ала след като съм дошъл толкоз близо до владенията на този рицар, ще изпитам силата му, преди да си ида, защото, ако си тръгна, ще се посрамя. И затова, девице, не се съмнявайте, че с божията помощ до два часа подиробед така ще сразя този рицар, че ще го принудя да проси пощада. И тъй, додето мръкне, ще сме стигнали до обсадения замък.

— Иисусе Христе — рекла девицата, — чудя се и се мая що за човек сте, защото няма съмнение, че сте от издигнат род. Едва ли до днес някоя жена се е отнасяла така срамно и позорно към рицар, както аз към вас, пък вие ми отвръщахте винаги учтиво, а туй може да се обясни единствено с благородното ви потекло.

— Девице — рекъл Бомен, — не е достоен рицар онзи, който не може да изтърпи укорите на една девица, защото каквито и обиди да сипехте върху ми, думите ви не ме наскърбяваха, а напротив, колкото повече говорехте, толкоз повече ме изпълваше гневът ми, та го изливах върху онези, с които се сражавах. И затова всички горчиви думи, дето ми ги издумахте, ми помагаха в боя и ме караха да мисля как най-после да ви убедя и докажа какъв съм в действителност, защото, макар по една случайност да ме хранеха в готварницата на крал Артур, аз можех да намеря предостатъчно храна и другаде, ала извърших всичко туй, за да разбера кои са ми приятели и да ги изпитам и това ще стане ясно някой ден. А колкото до туй дали съм роден благородник, или не, аз ви служих както подобава на благородник и може би ще ви служа още по-достойно, преди да се разделим.

— Уви! — рекла тя. — Благородни Бомен, простете ми за злото, което ви сторих с думи и дела.

— Прощавам ви от все сърце — отвърнал Бомен, — защото не сте ми сторили никакво непоправимо зло, тъй като тежките ви думи по-скоро ме радваха. И знайте, девице, че щом с радост изрекохте тези любезни слова, сърцето ми ликува и ме кара да мисля, че няма рицар на света, с когото да не мога да се преборя.

[1] Според обичая върху гроба на убитите рицари поставяли щитовете им. ↑

Глава 12

Как Бомен се сражавал със сър Персант Сини и го принудил да се предаде

Забелязал ги в туй време сър Персант, че стоят сред полето, и по рицарски обичай проводил пратеник да ги пита дали идат с мир или за война.

— Кажи на господаря си — рекъл Бомен, — че за мен е все едно, затова нека той реши.

И тъй, върнал се пратеникът при сър Персант и му предал целия разговор.

— Добре тогава, ще се сражавам с него до смърт — рекъл той и като се въоръжил, препуснал през полето.

А Бомен го видял и се приготвил за бой, а сетне пришпорил коня си. И връхлетели те с все сила един срещу друг, та и на двамата копията се строшили на три парчета, а конете им така се сблъскали, че рухнали мъртви на земята, ала рицарите пъргаво скочили на крака, вдигнали щитове, изтеглили мечове и взели да си нанасят тежки удари, та често така се вкопчвали един в друг, че и двамата се търкулвали на тревата. Тъй се сражавали те повече от два часа, додето щитовете им станали на парчета, а ризниците им съвсем се разкъсали и рани зейнали на много места по телата им.

Накрая сър Бомен го пробол в ребрата, ала той само се поотдръпнал и като истински рицар продължил още дълго борбата. Най-подир, макар и с нежелание, Бомен ударил сър Персант по шлема, та той рухнал на земята, а Бомен скочил отгоре му и като свалил шлема, замахнал да го убие. Тогаз сър Персант се предал и взел да проси милост. В туй време дошла девицата и помолила Бомен да пощади живота му.

— На драго сърце, защото е жалко да погине такъв благороден рицар.

— Сполай ви, великодушни рицарю, и вам, благородна девице — рекъл сър Персант. — Сега съм сигурен, че вие сте този, що уби брат ми, Черния рицар, при глогината. Той бе славен рицар и се наричаше сър Перкард. Сигурен съм също, че вие сте победили другия ми брат, Зеления рицар, а неговото име е сър Пертолеп. Вие сте надвили също и брат ми, Червения рицар, сър Перимон. А сега, тъй като ме победихте, ето какво ще сторя, за да заслужа милостта ви: обещавам ви вярност и покорство, а сто мои рицари винаги ще бъдат на ваше разположение и тутакси ще се отправят да идат там, дето им заповядате.

И тъй, отишли те в шатъра на сър Персант, пили вино и хапнали гозби, а после сър Персант ги накарал да си починат на постелята до вечеря, пък след вечерята отново си легнали. И когато Бомен се приготвил да спи, сър Персант повикал дъщеря си, прекрасна девойка на осемнайсет години, та й заръчал и заповядал с негова благословия да сподели постелята на рицаря и рекъл:

— И легни до него и не страни, а се дръж мило — прегърни го и го целуни, и гледай да сториш всичко, каквото ти казвам, ако искаш да запазиш любовта и благоволението ми.

И тъй, дъщерята на сър Персант изпълнила заръката на баща си, отишла при Бомен, съблякла се тихо и легнала до него. Тогаз той се събудил и като я видял, попитал я коя е.

— Сър — рекла тя, — аз съм дъщеря на сър Персант и дойдох тук по заповед на баща си.

— Девица ли сте, или сте омъжена? — запитал той.

— Сър — отвърнала тя, — непорочна девица съм.

— Опазил ме Бог — рекъл той — да опетня честта ви и с туй да опозоря сър Персант, затова, прекрасна девице, станете от това легло, иначе аз ще стана.

— Сър — рекла тя, — не дойдох при вас по своя воля, а както ми бе заповядано.

— Тъй да бъде — рекъл сър Бомен, — голям грях ще легне на рицарското ми име, ако сторя такова зло на баща ви.

И тогаз той я целунал, а тя си отишла и разказала на баща си, сър Персант, какво й се случило.

— Кълна се — рекъл сър Персант, — който и да е този рицар, благородна кръв тече в жилите му.

И тъй, нека оставим Бомен там до следната сутрин.

Глава 13

За любезния разговор между сър Персант и Бомен и как му открил, че се нарича сър Гарет

И тъй, на сутринта дамата и сър Бомен изслушали литургията, закусили и се сбогували със сър Персант.

— Любезна девице — рекъл сър Персант, — къде сте повели този рицар?

— Сър — отвърнала тя, — този рицар е поел към Гибелния замък, дето е обсадена сестра ми.

— Уви — рекъл сър Персант, — обсажда я Рицаря от Червените ливади, най-злият рицар, що живее на земята, и човек без капка милост, а казват още за него хората, че имал сила за седмина. Бог да ви пази от този рицар, защото той стори много злини на оная дама и това е жалко, тъй като тя е сред най-прекрасните дами на света, и струва ми се, че тази девица е нейна сестра. Името ви не е ли Линет? — запитал той.

— Да, сър — отвърнала тя, — а името на моята господарка и сестра е лейди Лионес.

— Чуйте сега какво ще ви кажа — рекъл сър Персант. — Червения рицар от Червените ливади отдавна обсажда замъка й — трябва да има почти две години — и много пъти до днес би могъл да го превземе, ако искаше, ала нарочно се бави, за да дойде да се сражава с него сър Ланселот или сър Тристан, или сър Ламорак Уелски, или сър Гауейн, затуй протака обсадата.

— Моля ви, господарю сър Персант — рекла девицата Линет, — посветете този благородник в рицарство, преди да иде да се сражава с Червения рицар.

— На драго сърце — отвърнал сър Персант, — стига да благоволи да приеме рицарството от такъв скромен човек като мен.

— Сър — рекъл Бомен, — благодаря ви за доброто желание, ала съдбата ме удостои с по-висока чест, тъй като не друг, а благородният рицар сър Ланселот ме посвети в рицарство.

— О — рекъл сър Персант, — не е възможно да бъдете посветен в рицарство от по-славен рицар, защото измежду всички рицари него с най-голямо право наричат венец на рицарството. И всички казват, че рицарската слава несъмнено е поделена между трима рицари — сър Ланселот от Езерото, сър Тристан Лионски и сър Ламорак Уелски. Може да има и други рицари като сър Паломид Сарацина и брат му сър Сафер, също сър Блеоберис и брат му сър Бламор де Ганис, сър Борс де Ганис, сър Ектор де Марис и сър Персивал Уелски, и всички тези и мнозина други са благородни рицари, ала никой от тях не надминава по слава горните трима. И дано Господ ви даде сила, защото, ако успеете да надвиете Червения рицар, ще се прочуете по света наравно с теза трима.

— Сър — рекъл Бомен, — не крия, бих желал да спечеля слава и рицарска чест. И искам да знаете, че съм от издигнат род, защото смея да кажа, баща ми е благородник, и ако вие и тази дама запазите името ми в тайна, ще ви открия от кой съм род.

— Няма да ви издадем, додето не ни разрешите — рекли и двамата, — кълнем се в Господа.

— Чуйте тогава истината: името ми е Гарет от Оркни — рекъл той — и баща ми беше крал Лот, а майка ми е сестра на крал Артур и се нарича Маргауз, а сър Гауейн, сър Агравейн и сър Гахерис са мои братя и аз съм най-младият от тях, ала ни крал Артур, ни Гауейн знаят кой съм.

Глава 14

Как господарката на обсадения замък получила известие от сестра си, че е довела рицар, който да се сражава за нея, и какви битки е спечелил той

И тъй, както разказва по-нататък книгата, господарката на обсадения замък получила вест по джуджето, че сестра й идва с един рицар, който успял да превъзмогне всички опасности по пътя.

— Що за човек е той? — запитала дамата.

— Най-благороден рицар, господарко — рекло джуджето. — Още е млад, ала е хубав мъж, какъвто не сте виждали.

— Кой е той, от какъв род произхожда и кой го е посветил в рицарство? — попитала дамата.

— Господарко — отвърнало джуджето, — син е на краля на Оркни, ала сега не ще ви открия името му. И трябва да знаете, че в рицарство го посвети сър Ланселот, тъй като той не желаеше никой друг да стори това, а сър Кей го наричаше Бомен.

— Как премина край братята на Персант? — рекла дамата.

— Господарко — отвърнало джуджето, — както подобава на благороден рицар. Най-напред уби двама братя на един брод на реката.

— Зная ги — рекла тя, — бяха храбри рицари, ала погубиха много беззащитен народ. Единият се казваше сър Герард де Брюз, а другият — сър Арнолд де Брюз.

— Сетне, господарко, се сражава с Черния рицар и го уби в честен двубой и взе коня и доспехите му. После се би със Зеления рицар и го победи в честен двубой, по същия начин се справи и с Червения рицар, а накрая се сражава със Синия рицар, та и него победи в честен двубой.

— Излиза, че е победил сър Персант Сини — рекла дамата, — а той е един от най-благородните рицари на света.

Тогаз джуджето продължило:

— Победи той четиримата братя и уби Черния рицар, а преди това извърши и други подвизи: надви сър Кей и го остави да лежи полумъртъв на земята, а сетне води голяма битка със сър Ланселот и двубоят завърши наравно, та след туй сър Ланселот го посвети в рицарство.

— Джудже — рекла дамата, — зарадваха ме твоите вести, затова иди в близката отшелническа килия и занеси там от моето вино в две сребърни гарафи, всяка от по два галона, също и две пити хляб, тлъсто еленско месо и вкусен пернат дивеч. А ето, давам ти най-сетне и тази златна чаша, скъпа и прескъпа. И тъй, занеси всичко това в отшелническата килия и го връчи на отшелника. И иди после при сестра ми, та й предай поздрави от мен и изрази почитта ми към оня благодарен рицар и го помоли да хапне и да пийне, та да събере сили. И му кажи, че му благодаря за неговата учтивост и доброта, дето се е заел с такова трудно дело заради мен, макар никога да не съм проявявала към него ни любезност, ни щедрост. Предай му също, че се моля Богу да му даде смелост и храбро сърце, тъй като рицарят, с когото ще се сражава, е с благородна кръв, ала не знае що е щедрост, доброта и великодушие, защото мисли единствено как да погубва беззащитни хора и по тази причина не мога ни да го хваля, ни да го обичам.

И тъй, джуджето потеглило отново на път и се върнало при сър Персант, дето намерило девицата Линет и сър Бомен и им разказало всичко, което вече чухте. Тогаз те се простили със сър Персант, ала той яхнал напет жребец и ги придружил досред пътя, а после ги оставил на божията милост. И не след дълго те стигнали при килията и там изпили виното и изяли печеното месо и дивеча.

И като се нахранили добре, джуджето поело със съдовете назад към замъка, ала по пътя го срещнал Червения рицар от Червените ливади и го попитал откъде идва и къде е било.

— Сър — отвърнало джуджето, — бях със сестрата на господарката на този замък и тя ходи в двора на крал Артур и доведе оттам един рицар.

— Мисля, че напразно се е трудила, защото, дори да е довела сър Ланселот, сър Тристан, сър Ламорак или сър Гауейн, смятам, че мога да се справя с всичките.

— Може и тъй да е — отвърнало джуджето, — ала този рицар успя да превъзмогне всички опасности по пътя и уби Черния рицар и още двама, а сетне победи Зеления рицар, Червения рицар и Синия рицар.

— Тогаз трябва да е един от четиримата, дето току-що споменах.

— Не е нито един от тях — рекло джуджето, — ала е кралски син.

— Как му е името? — попитал Червения рицар от Червените ливади.

— Това няма да ви открия — отвърнало джуджето, — ала ще ви кажа, че сър Кей го наричаше на подбив Бомен.

— Все ми е едно — отвърнал рицарят, — защото който и да е, скоро ще се справя с него. И ако се сражаваме, ще умре от позорна смърт както мнозина преди него.

— Би било жалко — рекло джуджето. — Чудя се, че така позорно воювате срещу благородните рицари.

Глава 15

Как девицата и Бомен стигнали до обсадения замък и там, до един явор, Бомен изсвирил с рог и тозчас Рицаря от Червените ливади излязъл да се сражава с него

Сега да оставим рицаря и джуджето и да разкажем за Бомен, който прекарал цялата нощ в отшелническата килия. И на сутринта той и девицата Линет изслушали литургията и закусили. Сетне яхнали конете си и поели през гъста гора и тъй стигнали до една равнина, а там видели множество шатри и сенници и красив замък, а наоколо се вдигали валма пушек и шумна глъч. И когато се доближили до мястото на обсадата, сър Бомен, както яздел, съгледал на високи дървета да висят обесени напети рицари в пълно въоръжение, а на шията на всеки от тях били окачени щитът и мечът му и блестели на краката им златни шпори. И висели там позорно около четирийсет рицари в скъпи доспехи. Тогава сър Бомен се стъписал и рекъл:

— Какво значи това?

— Благородни рицарю — отвърнала девицата, — не губете смелост пред тази гледка, защото трябва да бъдете храбър, иначе ще се опозорите. Всички тези рицари бяха дошли тук, за да избавят сестра ми, лейди Лионес, от обсадата, ала Червения рицар от Червените ливади ги победи и без милост и състрадание ги предаде на тази позорна смърт. И знайте, че по същия начин ще постъпи и с вас, ако не се проявите по-достойно в боя.

— Иисус Христос да ме пази от такава позорна смърт и безчестие — рекъл Бомен. — По-добре да загина с меч в ръка, нежели да свърша като тях.

— Така е наистина — рекла девицата. — И не се надявайте на пощада, защото той не знае що е рицарско милосърдие, та всеки, влязъл в двубой с него, намира смъртта си или бива най-позорно обесен. И това е печално, тъй като наглед е мъж красив и добре сложен, храбър и благороден рицар и господар на обширни владения.

— Може наистина да е смел рицар — рекъл Бомен, — ала делата му са позорни и много е чудно, че още е жив и никой от благородните рицари от двора на моя господар Артур не е сложил край на злините му.

Тогаз те се приближили до замъка и видели, че е ограден с двоен ров и яки бойни стени. И разположили се били пред стените мнозина могъщи лордове и се чували шумни песни и музика. И морето се блъскало о едната стена на замъка и имало там много кораби и от тях долитали викове на моряци, а наблизо растял явор и на него висял огромен рог от слонова кост. И Рицаря от Червените ливади го бил закачил там, та ако дойдел някой странстващ рицар, да изсвири с този рог и тогаз той се въоръжавал и излизал на двубой с него.

— Ала моля ви се, сър — рекла девицата Линет, — не надувайте рога, додето не стане пладне, защото е още ранна сутрин и тъкмо сега мощта на този рицар расте, та хората казват, че имал сила за седмина.

— Срам и позор, любезна девице, не ми говорете никога вече така, защото, дори да е най-храбрият рицар на света, не ще отстъпя пред голямата му сила и или ще се прославя с достойнство, или ще умра в бой като рицар.

И тозчас пришпорил коня си право към явора и тъй силно изсвирил с рога, че цялото поле и замъкът проехтели. Изскочили тогаз рицари от сенници и шатри, а тез, що били в замъка, занадничали над стените и през прозорците.

Тогаз Червения рицар от Червените ливади бързо се въоръжил и двама барони сложили шпорите на нозете му и всичко по него било кървавочервено — доспехите, копието и щитът. И един граф поставил шлема на главата му, а сетне донесли червено копие и довели жребец с червено покривало. И тъп, той препуснал към малка долчинка, та всички в замъка и на полето да могат да наблюдават двубоя.

Глава 16

Как двамата рицари се изправила един срещу друг, какво си казали и как започнали двубоя

— Сър — рекла девицата Линет на сър Бомен, — гледайте да бъдете бодър и пъргав, защото идва насреща смъртният ви враг, а на онзи прозорец стои моята господарка, сестра ми лейди Лионес.

— Къде? — попитал Бомен.

— Ей там — отвърнала девицата и посочила с пръст.

— Истина е — рекъл Бомен, — не ще и съмнение, че тя далеч надминава по хубост всички дами, които съм виждал до днес, и кълна се, не ми трябва друг повод за борба, защото тя ще бъде дамата на моето сърце и за нея ще се сражавам.

И той дълго не откъсвал очи от прозореца в прехлас. А лейди Лионес му се поклонила до земята, с вдигнати нагоре ръце.

Тогаз Червения рицар от Червените ливади викнал на сър Бомен:

— Стига си гледал натам, рицарю, а чуй съвета ми и обърни взор към мен, тъй като, предупреждавам те, тази дама е моя и за нея съм влизал в безчет люти битки.

— Ако това е истина — отвърнал Бомен, — струва ми се, че трудът ти е бил напразен, защото тя не обича ни теб, ни другарите ти, а да обичаш дама, която не те люби в ответ, е голяма глупост[1]. Ако видех, че тя не се радва, дето съм дошъл, бих се позамислил дали да се сражавам заради нея, ала от това, дето си обсадил замъка и, разбирам, че тя не желае любовта ти. Затуй добре да знаеш, Червени рицарю от Червените ливади, че аз я любя и ще я избавя от теб или ще умра.

— Така ли мислиш? — рекъл Червения рицар. — Струва ми се, трябва вече да си разбрал какво те чака, като си видял онези рицари, дето висят по дърветата.

— Позорно е за теб да вършиш такива злини — отвърнал Бомен, — защото така срамиш и себе си, и рицарската чест. И можеш да бъдеш сигурен, че никоя дама, която е чула за безсърдечните ти дела, не ще те залюби. Нима си въобразяваш, че видът на тези обесени рицари ме уплаши? Напротив, истина ти казвам, тъкмо напротив. Тази срамна гледка ми дава повече смелост и сила да се сражавам с теб, отколкото ако знаех, че си достоен рицар.

— Приготви се за бой — рекъл Червения рицар от Червените ливади — и стига празни думи.

Тогава сър Бомен помолил девицата Линет да се отдръпне и сетне двамата рицари затъкнали копия и връхлетели с все сила един срещу друг, и си разменили такива удари в средата на щитовете, че гръдните брони, подпръгите и подопашните ремъци на конете им се скъсали и двамата рухнали наземи с поводите в ръце и дълго лежали зашеметени, та всички в замъка и на полето помислили, че са си строшили вратовете.

И тогаз мнозина от присъстващите рекли, че този непознат рицар е безстрашен мъж и могъщ воин.

— Защото досега не сме видели ни един рицар да устои на Червения рицар от Червените ливади.

И така говорели всички в замъка и вън от него.

После двамата пъргаво скочили на крака, вдигнали щитове пред себе си, изтеглили мечове и се сблъскали като разярени лъвове и си нанесли такива тежки удари по шлемовете, че и двамата залитнали по две стъпка назад, ала после се съвзели и започнали тъй да секат с мечовете си, че големи парчета от броните и щитовете им осеяли земята.

[1] Това твърдение на Гарет е напълно противоположно на традиционните схващания за рицарска любов и показва как Малори, в случая напълно независим от френски или от по-стари английски източници, изразява собственото си отношение към рицарските традиции. Подобни примери се срещат и на други места в книгата. ↑

Глава 17

Как след дълъг двубой Бомен победил рицаря и искал да го убие, ала по молба на лордовете пощадил живота му и го принудил да проси милост от дамата

И тъй се били те до късно след пладне, без да спират, додето и двамата съвсем се задъхали. И тогава застанали, клатушкайки се, и залитали и пъшкали окървавени, та всички, що ги гледали, плачели от жалост. И като си починали малко, пак започнали двубоя и се дебнели, удряли и блъскали като два глигана. И понякога налитали един върху друг като овни с такава сила, че и двамата се търкулвали на земята, та често се обърквали и всеки грабвал меча на противника си вместо своя. Тъй удържали те до привечер и никой от тези, дето ги гледали, не знаел кой ще победи. И броните им били толкоз насечени, че се виждали голите им гърди, а имало и други голи места по телата им и все гледали тъкмо тях да пазят. А Червения рицар бил хитър воин и сър Бомен научил много от бойното му изкуство, ала скъпо платил за всичко, преди да разбере хитрините на противника си.

И тъп, по взаимно съгласие те си дали кратък отдих и седнали на две къртичини близо до полесражението. И тогаз двамата си свалили шлемовете, за да се поразхладят, а слугите им стояли край тях и били готови, когато ги повикат, да им отхлабят броните и пак да ги нагласят по тяхна заповед.

И когато сър Бомен свалил шлема си, вдигнал очи към прозореца и там видял красивата лейди Лионес и тя му отправила такъв поглед, че сърцето му се изпълнило с радост и сила и затуй рекъл той на Червения рицар от Червените ливади:

— Приготви се за бой и нека се бием докрай.

— На драго сърце — отвърнал рицарят.

Надянали тогаз двамата шлемовете си и слугите им се отдръпнали настрана, а те с нови сили подели двубоя и Червения рицар издебнал сър Бомен и с напречен удар го посякъл по ръката, та мечът се изплъзнал от десницата му. После го ударил с цялата си мощ по шлема и Бомен паднал в прахта, а Червения рицар се хвърлил отгоре му, за да не може да стане. В миг викнала високо девицата Линет:

— О, сър Бомен, какво стана с храбростта ви? Горко ми! Сестра ми, моята господарка, ви гледа, плаче и въздиша, та сърцето ми се къса.

Чул я сър Бомен и тозчас се вдигнал с неудържима мощ и се изправил на крака, а сетне пъргаво скочил, грабнал меча и с удвоена сила се спуснал срещу Червения рицар и пак започнали борбата. И сър Бомен удвоил ударите си и така често наранявал рицаря, че мечът паднал от ръката му. Тогава той го блъснал по шлема, та онзи паднал наземи, а сър Бомен се хвърлил отгоре му и като свалил шлема, замахнал да го убие. Тогава той се предал и помолил за пощада, викайки високо:

— О, благородни рицарю, признавам се за победен и моля за пощада.

Ала сър Бомен си спомнил за рицарите, които тъй позорно били обесени, и рекъл:

— Не мога с чест да пощадя живота ти поради позорната смърт, на която ти предаде толкова славни рицари.

— Сър — отвърнал Червения рицар от Червените ливади, — възпри ръката си и ще узнаеш защо ги погубих тъй позорно.

— Говори — рекъл сър Бомен.

— Сър, обичах някога една дама, красива девица, чийто брат бе убит. И каза ми тя, че туй е сторил сър Ланселот от Езерото или сър Гауейн, и ме помоли, ако наистина я обичам, да й обещая в името на рицарската си чест да се сражавам всекидневно, додето сразя един от тях, и когото победя, да предам на позорна смърт. Затова убих тези рицари и се врекох, че ще погубвам рицарите на крал Артур и ще им отмъщавам. И, сър, ще ти открия, че всеки ден мощта ми расте до пладне и тогаз имам сила за седмина.

Глава 18

Как рицарят се признал за победен и как Бомен го накарал да иде в двора на крал Артур и да моли сър Ланселот за пощада

Дошли тогава при Бомен много графове, барони и благородни рицари и започнали да го молят да го вземе в плен, ала да пощади живота му. И всички до един паднали на колене и го молили за милост и да пощади живота му.

— Сър Бомен — думали те, — по-редно е да ви се закълне в покорство и вярност, да се признае за ваш васал и земите му да бъдат под ваша власт, нежели да го убиете. От смъртта му не ще имате полза, а каквито и злини да е извършил, стореното е сторено. Затова нека по-добре да изкупи вината си към всички, а ние ще бъдем ваши слуги и ще ви отдаваме дължимата почит и вярност.

— Любезни лордове — отвърнал Бомен, — трябва да знаете, че никак не желая да убия този рицар, макар да е вършил зли и позорни дела, ала тъй като всичко е сторил по молба на своята дама, по-малко го виня. И заради вас съм готов да го пощадя, ала живота си ще получи само при условие, че иде в замъка и се предаде на милостта на владетелката, та ако тя му прости и го помилва, на драго сърце ще го пусна да си върви, ако преди туй изкупи вината си за цялото зло, което е сторил на нея и на земите й. Нека също така се закълне, че след всичко това ще иде в двора на крал Артур и там ще поиска прошка от сър Ланселот и сър Гауейн за злите помисли, що е хранил към тях.

— Сър — отвърнал Червения рицар от Червените ливади, — ще сторя всичко, както ми заповядате, давам ви най-искрени уверения и обещания.

И след като се врекъл така, заклел му се в покорство и вярност заедно с всичките си графове и барони.

Тогаз девицата Линет отишла при сър Бомен, свалила му доспехите, прегледала раните му и спряла кръвта, а сетне направила същото и за Червения рицар от Червените ливади. И останали двамата десет дни в шатрите си и Червения рицар накарал своите васали и слуги да се погрижат нищо да не липсва на сър Бомен.

И тъй, подир известно време Червения рицар от Червените ливади отишъл в замъка и се предал на милостта на владетелката му. И тя го приела, след като получила достатъчно уверения, че ще бъде възмездена за всяка сторена от него вреда. И тогаз той потеглил към двора на крал Артур и там Червения рицар от Червените ливади се предал на милостта на сър Ланселот и сър Гауейн и пред всички разправил как бил победен и от кого и разказал също за всички сражения от начало до край.

— Иисусе Христе! — рекли крал Артур и сър Гауейн. — Чудим се и се маем от какъв ли род е оня рицар, тъй като несъмнено е благороден мъж.

— Не се чудете — рекъл сър Ланселот, — защото трябва да знаете, че е от най-благороден род. А колкото за силата и издръжливостта му, малцина могат да се мерят с него по мощ и благородна смелост.

— Струва ми се — рекъл крал Артур, — че знаете името му, откъде идва и от какъв род е.

— Може и да знам — отвърнал Ланселот, — инак не бих го посветил в рицарство, ала той ми заръча да не разкривам истината никому, додето сам не ме помоли за това или не я оповести чрез другиго.

Глава 19

Как Бомен се отправил към дамата и как, като отишъл пред замъка, затворили портите пред лицето му и какво му казала тя тогава

Сега да се върнем при сър Бомен, който помолил Линет да го заведе при сестра си, неговата господарка.

— Сър — рекла тя, — много бих искала да я видите.

Тогава сър Бомен надянал доспехите, яхнал коня, взел копието си и тръгнал право към замъка. И като стигнал пред портите, видял там много мъже в пълно въоръжение и те вдигнали подвижния мост и затворили вратата. Зачудил се защо не го пускат да влезе.

Вдигнал тогаз очи към прозореца и съгледал там хубавата Лионес, а тя му рекла:

— Върви си по пътя, сър Бомен, защото не ще получиш цялата ми любов, додето не бъдеш признат за един от най-достойните рицари на света. Затова върви и се сражавай за чест и слава дванайсет месеца, пък сетне ще научиш каква е волята ми.

— Горко ми, любезна господарко — рекъл Бомен, — не съм заслужил да страните така от мен. Мислех си, че ще ме приемете най-благосклонно и че доколкото мога, съм заслужил благодарността ви, защото се надявах да съм спечелил любовта ви с кръвта, която пролях.

— Благородни и любезни рицарю — отвърнала лейди Лионес, — не се гневете и не ме съдете прибързано, защото знайте, че храбрите ви дела и голямата ви любов не са отишли напразно, тъй като аз цепя по достойнство смелите ви дела и подвизи, щедростта и благородството ви. Затова вървете и не унивайте, защото всичко туй е за ваше добро и ще ви донесе слава, а дванайсетте месеца скоро ще изминат. И вярвайте ми, благородни рицарю, аз ще ви бъда вярна и няма да ви изменя, а до смъртта си ще любя само вас и никого другиго.

И с тези думи тя се отдръпнала от прозореца, а Бомен си тръгнал оттам дълбоко опечален и дълго яздил насам и натам, без да знае накъде отива, додето съвсем мръкнало. И озовал се той случайно пред къщурката на един бедняк и там подирил подслон за през нощта. Ала пак не намерил покой сър Бомен, а до зори се въртял и мятал в постелята си от любов към владетелката на замъка.

И тъй, яхнал той на сутринта коня си и яздил докъм девет часа, додето стигнал до брега на широка река. И имало наблизо голяма постройка, та сър Бомен решил да поспи и като слязъл от седлото, сложил глава на щита си, а коня си поверил на джуджето и му заръчал да бди цяла нощ.

Сега да се върнем при владетелката на замъка, която все мислела за Бомен и накрая повикала брат си, сър Грингамор, и го помолила, ако я обича наистина, да тръгне подир сър Бомен.

— Върви ден и нощ след него, додето го намериш някъде заспал, защото съм сигурна, че както е уморен, скоро ще слезе от коня насред път и ще легне да спи.

Затова издебни го и грабни джуджето му колкото можеш по-неусетно, а сетне препусни обратно колкото можеш по-бързо, преди сър Бомен да се е събудил. И всичко туй те моля да сториш, защото сестра ми Линет ми каза, че само то може да ни открие от какъв род е този рицар и какво е истинското му име. А през туй време аз и сестра ми ще идем в твоя замък и ще чакаме да доведеш джуджето. И тогава, като го доведеш в замъка си, аз сама ще го разпитам, понеже, додето не узная какво е истинското име на този рицар и от какъв е род, не ще намери покой сърцето ми.

— Сестро — рекъл сър Грингамор, — всичко ще бъде сторено, както ми заръча.

И тъй, яздил той целия ден и цялата нощ, додето стигнал край брега на реката и намерил сър Бомен да спи с глава върху щита си. И като го видял, че спи дълбоко, издебнал тихо джуджето откъм гърба, сграбчил го здраво под мишница и препуснал с най-голяма бързина към замъка си. А доспехите на сър Грингамор били черпи на цвят, а също и всичко друго по него. Ала додето яздел с джуджето към замъка, то все викало господаря си и молело за помощ. И сър Бомен се събудил, скочил пъргаво на крака и видял как сър Грингамор препуска с джуджето, ала скоро го изгубил от погледа си.

Глава 20

Как сър Бомен препуснал да спаси джуджето и как стигнал в замъка, дето било то

Тогаз сър Бомен си сложил шлема, грабнал щита, яхнал коня и препуснал тъй стремително подир тях през мочурища, поля и обширни долини, че много пъти затъвал с коня си в дълбока тиня, понеже не знаел пътя, а яздел като луд напряко и неведнъж насмалко не загинал. И най-после стъпил на хубав тревист път и там срещнал един беден селянин, когото поздравил и запитал не е ли виждал рицар на черен кон и с черни доспехи, зад когото да седи мъничко джудже със скръбно лице.

— Сър — отвърнал селянинът, — мина преди малко край мен рицарят сър Грингамор с тъжното джудже, съвсем както казахте. Ала ви съветвам да не го следвате по-нататък, защото той е един от най-страховитите рицари на света и замъкът му е само на две мили оттук. Затуй послушайте ме и не препускайте подир сър Грингамор, освен ако сте тръгнали при него с добри намерения.

И тъй, да оставим сър Бомен да язди към замъка и да разкажем за сър Грингамор и джуджето. Щом джуджето било доведено в замъка, лейди Лионес и сестра и лейди Линет тозчас го попитали къде е роден господарят му и от какво е потекло.

— И ако не ми кажеш — рекла лейди Лионес, — нивга не ще излезеш от този замък и навеки ще останеш тук като пленник.

— Колкото за това — отвърнало джуджето, — никак не ме е страх да ви открия името му и от кой род произхожда. Трябва да знаете, че е кралски син и майка му е сестра на крал Артур. Брат е той на славния рицар сър Гауейн и името му е сър Гарет от Оркни. А сега, като ви казах истинското му име, моля ви, любезни дами, оставете ме да ида пак при господаря си, защото той не ще напусне този край, додето не ме намери. И ако се разгневи, ще ви причини тежки беди и ще опустоши земите ви, преди да се смири.

— Колкото до тези заплахи — рекъл сър Грингамор, — не ме е грижа за тях, ами да вървим да обядваме.

И те се умили и седнали да се хранят и се веселили и много се радвали, защото лейди Лионес от замъка била с тях.

— Защо не, господарко — рекла Линет на сестра си, — може наистина да е кралски син, тъй като има безчет славни достойнства — благовъзпитан и скромен е и е най-търпеливият мъж, когото съм срещала до ден-днешен. Защото смея да кажа, че никоя благородна дама не е сипала тъй позорни обиди срещу рицар, както го хулих аз, ала той неизменно ми отвръщаше кротко и сдържано.

И тъй, както си седели те и си приказвали, застанал пред портите сър Гарет с гневно лице и изтеглен меч в ръка и викнал тъй, че целият замък да го чуе:

— Изменнико сър Грингамор, върни ми джуджето, иначе заклевам се в рицарската си чест, че ще ти сторя най-голямото зло, което мога.

Тогава сър Грингамор се показал на един прозорец и отвърнал:

— Сър Гарет от Оркни, остави тези едри приказки, защото джуджето си няма да получиш.

— Малодушни рицарю — рекъл сър Гарет, — доведи го тук и излез да се сражаваш с мен. И ако ме победиш, вземи го.

— Така и ще сторя — рекъл сър Грингамор, — ала струва ми се, че въпреки големите ти думи няма да си го възвърнеш.

— Ах, любезни братко — рекла лейди Лионес, — ще ми се той да си получи джуджето, защото не искам да се гневи, пък и джуджето ми каза всичко, което го попитах, и вече не ми е нужно. Освен това, братко, той направи много за мен и ме избави от Червения рицар от Червените ливади и затуй, братко, съм му задължена повече, отколкото на който и да било рицар. И знайте, че го любя както никого другиго на този свят и много бих искала да побеседвам с него. Ала в никой случай не искам той да разбере коя съм, а да мисли, че съм някоя непозната дама.

— Тъй да бъде — рекъл сър Грингамор, — щом такава е волята ви, ще се подчиня на желанието му.

И тозчас слязъл при сър Гарет и рекъл:

— Сър, простете ми! И знайте, че за всяка сторена от мен злина ще ви се отплатя стократно. Затова, моля ви, слезте от коня и ми бъдете гост в замъка и няма да пожаля нищо за вас.

— Ще ми дадете ли джуджето? — запитал сър Гарет.

— Да, сър, и ще ви посрещна най-любезно, тъй като, щом джуджето ми каза кой сте и от какъв сте род, и какви благородни дела сте извършили по тези краища, разкаях се за стореното.

И тогаз сър Гарет слязъл от коня, а джуджето дошло и поело юздите му.

— Ех, приятелю — рекъл сър Гарет, — много приключения преживях заради теб.

И тъй, сър Грингамор го хванал за ръка и го завел в залата, дето била собствената му жена.

Глава 21

Как сър Гарет, наричан също Бомен, бил представен на своята дама и как се запознали, и за любовта им

Приближила с тогаз до него лейди Лионес, облечена като принцеса, и го поздравила най-любезно, а той й отвърнал със същото. И повели двамата учтив разговор и си хвърляли мили погледи един на друг.

А сър Гарет току си мислел:

„Иисусе Христе, да беше и дамата от Гибелния замък тъй красива като тази!“

Сетне били устроени всевъзможни игри и развлечения и всички танцували и пели. И колкото повече гледал сър Гарет тази дама, толкова повече се влюбвал в нея и така изгарял от любов, че съвсем изгубил разума си. И когато мръкнало, отишли да вечерят, ала сър Гарет не могъл да хапне ни залък, защото любовта му била тъй пламенна, че не бил на себе си.

Забелязал сър Грингамор всичко това и след вечеря повикал сестра си лейди Лионес в своите покои и рекъл:

— Любезна сестро, забелязах какви погледи си разменяхте с онзи рицар и искам да знаете, че той е мъж благороден и ако можете да го накарате да остане тук, ще го приема най-сърдечно, тъй като дори вие да бяхте от по-издигнат род, той пак щеше да е достоен за вас.

— Любезни братко — рекла лейди Лионес, — не по-зле от вас виждам, че той е славен рицар и произхожда от благороден род. Въпреки това мисля да го подложа на още изпитания, макар да съм му задължена повече, отколкото на всеки друг, защото той извърши храбри дела заради мен и премина през много премеждия.

Тогаз сър Грингамор отишъл при сър Гарет и му рекъл:

— Сър, радвайте се, тъй като никога през живота си не ще имате по-добър повод, понеже тази дама, сестра ми, е завинаги ваша, доколкото честта й позволява, и знайте, че тя ви люби така силно, както вие нея, ако не и повече.

— Ако бях сигурен в това — отвърнал сър Гарет, — нямаше да има по-щастлив човек от мен.

— Кълна се в честта си — рекъл сър Грингамор. — Повярвайте на думите ми и останете тук колкото искате, понеже тази дама ще бъде с вас денем и нощем и ще ви радва както може.

— На драго сърце — рекъл сър Гарет, — тъй като съм обещал да не напускам тези земи дванайсет месеца. И сигурен съм, че през туй време крал Артур и неговите рицари ще ме намерят, защото ще ме търсят и ще ме намерят, ако съм жив.

И тогаз благородният рицар сър Гарет отишъл при лейди Лионес, която много обичал, целунал я безброй пъти и радостта им нямала граница. И тя най-горещо му обещала любовта си и рекла, че ще люби само него и никого другиго до сетния си ден. Сетне тази дама, лейди Лионес, със съгласието на брат си открила на сър Гарет цялата истина — коя е и че е същата дама, за която се сражавал, и че е господарка на Гибелния замък. И му разправила също как накарала брат си да му вземе джуджето.

Глава 22

Как през нощта дошъл един въоръжен рицар и се сражавал със сър Гарет и как той, тежко ранен в бедрото, отсякъл главата на рицаря

— За да узнаем със сигурност как се казвате и от какъв род произхождате — рекла тя.

Сетне накарала да доведат Линет, девицата, с която преминал през толкова премеждия по пътя. И тогаз сър Гарет се зарадвал още повече.

И врекли се те да се обичат и никога да не си изменят един другиму, додето са живи. И толкова изгаряли двамата от любов, че се уговорили тайно да дадат воля на страстта си. И лейди Лионес посъветвала сър Гарет, каквото и да се случи, да легне да спи в голямата зала и му обещала да отиде там малко преди полунощ да сподели постелята му.

Това споразумение пазили в тайна, ала и други узнали за него, тъй като и двамата били млади и неопитни и никога по-рано не си били служили с такива хитрини. Не се понравило всичко това на девицата Линет, защото си помислила, че сестра й твърде бърза, вместо да изчака сватбата си. И за да спаси честта им, решила да поохлади тяхната страст. И сторила тя така чрез тайните си вълшебства, че да не могат да постигнат целта си и да се насладят един на друг, преди да се венчаят.

И тъй минал този ден. След вечеря всички лордове и дами станали от трапезата и се разотишли в покоите си да почиват. Ала сър Гарет заявил твърдо, че не желае да иде другаде, защото, рекъл той, няма по-удобно място за отдиха на един странстващ рицар от тази зала. И наредили тогаз да донесат там богато ложе и да му приготвят пухена постеля и той си легнал да спи. И не след дълго влязла при него лейди Лионес, загърната в обточена с хермелинови кожи мантия, и легнала до сър Гарет. И той започнал да я целува.

Ала не щеш ли, погледнал пред себе си, та видял и забелязал да се приближава към него въоръжен рицар и много светлини блестели наоколо му. И този рицар държал дълга бойна секира в ръка и със страшен израз на лицето замахнал да го посече. Когато сър Гарет го зърнал да се приближава така, скочил от леглото, грабнал меча и се хвърлил насреща му. И щом рицарят видял сър Гарет да се спуска тъй свирено към него, ударил го по бедрото, та се отворила рана, цяла педя широка, и се разкъсали много вени и мускули. Тогаз сър Гарет го ударил по шлема тъй силно, че онзи се търколил на пода, а после скочил отгоре му, смъкнал му шлема и му отсякъл главата от раменете. Ала скоро и неговата собствена кръв рукнала тъй обилно, че не можел да се държи на крака, а паднал на постелята, изгубил свяст и пребледнял като мъртвец.

Тогаз лейди Лионес се развикала, та сър Грингамор я чул и слязъл долу. И като видял как коварно е ранен сър Гарет, люто се разгневил и рекъл:

— Срамувам се, че такава зла участ сполетя този благороден рицар в моя дом. Сестро, как се случи тъй, че сте тук, а този благороден рицар е ранен?

— Братко — отвърнала тя, — и сама не зная. Ала мога да ви уверя, че не съм го сторила аз, нито е станало с мое съгласие, защото той е мой господар и сърцето ми му принадлежи, та скоро ще се венчаем. Затуй, братко, знайте, че не се срамувам, дето съм при него, нито че му доставям радост доколкото мога.

— Сестро — рекъл сър Грингамор, — а аз искам и вие, и сър Гарет да знаете, че това позорно дело не съм го извършил аз, нито съм дал съгласието си да бъде извършено.

Сетне сър Грингамор и лейди Лионес се помъчили да спрат кръвта доколкото могли и дълбоко скърбили.

Тогаз дошла девицата Линет и пред очите им взела отрязаната глава, намазала я с балсам на мястото, дето била разсечена, и после сторила същото и с врата, а подир туй сложила главата на раменете на рицаря и тя тозчас здраво зараснала. Скочил в миг рицарят на крака и девицата Линет го завела в покоите си. Всичко туй видели сър Грингамор и лейди Лионес, а също и сър Гарет, и познал той начаса девицата Линет, която го превела през множество опасни приключения по пътя.

— Ах, девице — рекъл сър Гарет, — не съм мислел, че можете да постъпите така.

— Господарю Гарет — отвърнала Линет, — признавам всичко, що съм сторила, ала повярвайте ми, то ще ви донесе само чест и слава, на вас и на всинца ни.

И не след дълго сър Гарет оздравял почти напълно и пак станал весел и безстрашен, и все пеел, танцувал и играел. Ала и той, и лейди Лионес тъй изгаряли от любов, че се уговорили тя отново да дойде в постелята му на десетата нощ. Ала понеже веднъж вече бил ранен, сър Гарет сложил доспехите и меча си досами леглото.

Глава 23

Как споменатият рицар се явил и на втората нощ и отново бил обезглавен и как на празника Петдесетница всички рицари, които сър Гарет победил, отишли при крал Артур и се предали на милостта му

И тъй, дошла тя в уречения час, ала едва легнала в постелята, и ето че видяла да се приближава към тях въоръжен рицар. Тогаз предупредила сър Гарет и той бързо надянал доспехите си с нейна помощ и се хвърлил насреща, му, та подхванали двамата свирепа и безмилостна битка. А из цялата зала било толкоз светло, сякаш по двайсет факли горели в единия и в другия й край. И сър Гарет много се напрегнал, та старата му рана се отворила и отново прокървила, ала той бил тъй разгорещен и тъй безгранична била храбростта му, че никак не се стъписал, а с голяма сила повалил рицаря, смъкнал шлема, отрязал му главата и я разсякъл на сто парчета. Сетне взел парчетата и ги хвърлил през един прозорец в рова на замъка. И като сторил това, така премалял от загубената кръв, че едва се държал на крака.

И додето лейди Лионес успее да му свали доспехите, той паднал в несвяст на пода. Тогаз тя извикала с висок глас, та сър Грингамор я чул. И когато дошъл и намерил сър Гарет в такова плачевно състояние, дълбоко се наскърбил, ала скоро свестил сър Гарет и му дал да пие някаква отвара, та силите му като по чудо се възвърнали. А лейди Лионес ридаела тъй горко, че никакви думи не могат да опишат скръбта й, и насмалко щяла да умре.

Дошла тогаз при тях девицата Линет, донесла всички късове от главата, които сър Гарет хвърлил през прозореца, намазала ги с балсам, както сторила и преди, и те начаса заздравели.

— Ех, девице Линет — рекъл сър Гарет, — не съм заслужил туй зло, което ми причинявате.

— Благородни рицарю — отвърнала тя, — не съм сторила нищо, дето да се срамувам да призная, ала всичко туй е за чест вам и на всинца ни.

И скоро успели да спрат кръвта на сър Гарет, ала лечителите рекли, че никой смъртен не ще излекува напълно раната му освен онзи, който с магиите си е станал причина за нея.

И тъй, нека оставим сър Гарет при сър Грингамор и сестрите му и да се върнем при крал Артур, който щял да празнува следващата Петдесетница. И дошъл при него Зеления рицар с петдесет рицари и всички се предали на милостта на крал Артур. Сетне дошъл и брат му, Червения рицар, и се предал на милостта на крал Артур заедно с шейсет рицари. Подир туй дошъл Синия рицар, техен брат, със сто рицари и се предал на милостта на крал Артур. И името на Зеления рицар било Пертолен, името на Червения рицар било Перимон, а Синия рицар се наричал сър Персант. И разказали тези трима рицари на крал Артур как били победени от рицаря, който придружавал една девица и се наричал Бомен.

— Иисусе Христе — рекъл Артур, — чудя се какъв е тоя рицар и от кой род е. Прекара при мен цели дванайсет месеца и всички се отнасяха към него с презрение и насмешка, а сър Кей на подбив го нарече Бомен.

И додето кралят стоял и разговарял с тях, дошъл сър Ланселот от Езерото и казал на краля, че е пристигнал могъщ лорд с шестстотин рицари. Тогаз кралят излязъл край стените на Карлеон, защото там бил празникът, а лордът се приближил до него и го поздравил почтително.

— Какво желаете — запитал крал Артур — и за какво сте дошли?

— Сър — отвърнал той, — името ми е Червения рицар от Червените ливади, ала ме наричат още сър Железни. Трябва да знаете, сър, че ме изпраща тук рицарят на име Бомен, понеже се сражавахме един срещу друг в честен двубой и той ме победи — нещо, което не е успял да стори никой рицар освен него от трийсет лета насам, — а сетне ми заповяда да се предам на вашето благоволение.

— Добре сте ми дошли — рекъл кралят, — защото дълги години бяхте заклет враг на мен и на целия ми двор, ала сега, с божията помощ, ще се опитам да ви посрещна така, че да ми станете приятел.

— Сър, аз и тези шестстотин рицари ще бъдем винаги готови да изпълним повелята ви и да ви служим доколкото можем.

— Иисусе Христе — рекъл крал Артур, — много съм задължен на онзи рицар, който се е изложил на толкова мъки, за да прослави мен и двора ми. А колкото до вас, сър Железни, наречен още Червения рицар от Червените ливади, чувал съм да се говори, че сте ловък рицар. И ако приемете властта ми, ще ви въздигна по достойнство и ще ви направя рицар на Кръглата маса, ала тогава ще трябва да престанете да погубвате рицари.

— Сър, колкото до това, аз вече обещах на сър Бомен да се откажа от тези си нрави. И знайте, че всички позорни дела, що съм извършил, сторих по настояване на дамата, която любех. И затова трябва да ида при сър Ланселот и сър Гауейн и да им искам прошка за злото, което желаех да им причиня, тъй като всички онези рицари намериха смъртта си поради ненавистта ми към сър Ланселот и сър Гауейн.

— Те са тук пред теб — рекъл кралят. — Сега можеш да им кажеш каквото искаш.

И тогаз той коленичил пред сър Ланселот и сър Гауейн и ги помолил за прошка заради омразата, която хранел спрямо тях.

Глава 24

Как крал Артур помилвал всички и ги запитал къде е сър Гарет

Тогаз те великодушно му рекли в един глас:

— Господ да ви прости, защото ние ви прощаваме и ви молим да ни кажете къде можем да намерим сър Бомен.

— Любезни лордове — отвърнал сър Железни, — не мога да ви кажа. Твърде трудно е да го намери човек, защото такива млади рицари като него тръгнат ли да търсят приключения, не се задържат дълго на едно място.

И толкоз възхвали изрекли Червения рицар от Червените ливади, сър Персант и братята му за Бомен, та чудно било да ги слуша човек.

— Чуйте ме, любезни лордове — рекъл крал Артур, — знайте, че ще ви въздигна поради обичта, която храня към сър Бомен, и щом го намеря, ще ви изправя всички заедно в един ден рицари на Кръглата маса. А колкото до теб, сър Персант Сини, ти винаги си се славел като благороден рицар, а също и тримата ти братя. Ала чудя се защо не чувам нищо за брат ви, Черния рицар, понеже и той бе благороден рицар.

— Сър — отвърнал Пертолеп, Зеления рицар, — сър Бомен го уби с копието си в двубой, а името му бе сър Перкард.

— Дълбоко съжалявам — рекъл кралят.

И мнозина рицари рекли същото, защото тези четирима братя били добре познати в двора на крал Артур като храбри рицари, тъй като отдавна воювали срещу рицарите на Кръглата маса.

Сетне Пертолен, Зеления рицар, рекъл на крал Артур:

— При брода на река Мортез сър Бомен се сражава с двама братя, които ден и нощ пазеха този брод и бяха безмилостни рицари. И там той уби по-големия брат в реката, като му нанесе такъв удар по шлема, че той падна във водата и се удави, а името му беше сър Герард де Брюз, а после пък уби на брега другия брат, и неговото име беше сър Арнолд де Брюз.

Глава 25

Как кралицата на Оркни дошла на празника Петдесетница и как сър Гауейн и братята му поискали благословията й

И тъй, отишли всичките заедно с краля да се хранят и им били поднесени най-вкусни ястия. И както седели на трапезата, пристигнала кралицата на Оркни, придружена от голям брой дами и рицари. И тогава сър Гауейн, сър Агравейн и Гахерис станали, приближили се до нея, коленичили и като я поздравили, поискали благословията й, понеже не я били виждали от петнайсет години. Ала тя се обърнала към брат си Артур и му заговорила с висок глас:

— Какво сторихте с най-малкия ми син, сър Гарет? Прекара той тук сред вас цяла година, а вие го направихте, за голям позор на всинца ви, слуга в готварницата. Горко ми! Къде дянахте моя мил син, който ми беше радост и утеха?

— О, мила майко — рекъл сър Гауейн, — аз не го познах.

— Нито пък аз — рекъл кралят — и сега съжалявам за това. Ала с божията помощ той се прояви като най-славен рицар за годините си и аз не ще намеря покой, додето не го открия.

— Ах, братко — рекла кралицата на крал Артур, на сър Гауейн и на всичките си синове, — голям позор е за вас, че държахте сина ми в готварницата и го хранехте наравно със свинете.

— Любезна сестро — рекъл крал Артур, — бъдете уверена, че нито аз го познах, нито сър Гауейн и братята му. Ала щом стана тъй, че напусна всички ни, трябва да намерим средство да го издирим. Освен това, сестро, редно беше да ме уведомите за идването му и ако въпреки туй не се бях отнесъл добре към него, едва тогава можехте да ме вините. Защото, когато се яви в моя двор, той се облягаше на раменете на двама мъже, сякаш не можеше сам да върви. Сетне поиска от мен три дара и първият беше да му осигуря прехрана от този ден насетне за дванайсет месеца, а другите два дара поиска на същия ден подир дванайсет месеца, и вторият бе да му позволя да изпита силите си в приключението с девицата Линет, а третият — сър Ланселот да го посвети в рицарство, когато той го помоли. И аз изпълних желанието му и мнозина от двора се чудеха, че моли за прехрана. И по тази причина мнозина от нас решиха, че не произхожда от издигнат род.

— Сър — рекла кралицата на Оркни на брат си крал Артур, — трябва да знаете, че го изпратих при вас добре въоръжен, на хубав кон и с богати одежди и му дадох много злато и сребро.

— Може и да е така — отвърнал кралят, — ала ние не видяхме нищо от туй. И само в деня, когато потегли оттук, някои рицари ми казаха, че ненадейно дошло едно джудже, донесло му доспехи и довело хубав кон с прекрасна и богата сбруя. И всички се чудехме откъде се е сдобил с тези богатства и си рекохме, че сигурно произхожда от славен род.

— Братко — рекла кралицата, — вярвам на всичко, що ми казвате, защото още от дете беше чудно умен, знаеше какво е преданост и оставаше винаги верен на думата си. Ала се чудя, дето сър Кей му се е подигравал и на подбив го е нарекъл Бомен, ала името, което му е дал, му подхожда повече, отколкото и сам е предполагал, тъй като смея да твърдя, че ако е жив, той е мъж с най-добри и честни ръце и с най-благ нрав от всички на света.

— Сестро — отвърнал крал Артур, — достатъчно сме приказвали. С божията помощ ще го намерим, стига да е някъде из тукашните седем кралства[1]. Да оставим сега тези тревоги и да се веселим, защото той доказа, че е достоен мъж, и това е голяма радост за мен.

[1] Седем кралства — Артур говори за седем кралства, но ако съдим по разказаното от Малори, по Артурово време в Британия е имало много по-голям брой „кралства“, узнаваме, че Артур се сражава с единайсет-дванайсет крале. Представата за седем кралства идва от времето на ранното владичество в Англия на англи и сакси (V-VI в.), когато там наистина са съществували седем сравнително обособени кралства, тъй наречената Хептархия (Кент, Ист Англия, Съсекс, Уесекс, Нортъмбрия, Мерсия и Есекс), които в началото на IX в. се обединяват под властта на Уесекс със столица Уинчестър. ↑

Глава 26

Как крал Артур заръчал да повикат лейди Лионес и как тя обявила турнир край своя замък, на който дошли много рицари

Рекли тогаз сър Гауейн и братята му на Артур:

— Сър, ако ни разрешите, ще тръгнем да търсим брат си.

— Не — рекъл сър Ланселот, — не ще се наложи.

А сър Бодуин Британски прибавил:

— По наш съвет кралят ще прати вестител при лейди Лионес и ще я помоли да дойде в този двор колкото може по-скоро. И не се съмнявайте, че тя ще пристигне тук и най-добре ще ви научи къде да го намерите.

— Умни думи казвате — рекъл кралят.

Тогаз написали любезно послание и изпратили с него вестител на път и той препускал ден и нощ, додето стигнал до Гибелния замък. И проводили човек при лейди Лионес, която била в туй време при брат си сър Грингамор заедно със сър Гарет. И когато прочела тя писмото, заръчала на вестоносеца да се върне при крал Артур и казала, че ще го последва незабавно.

Сетне се върнала при сър Грингамор и сър Гарет и им разказала как крал Артур пратил да я викат.

— Това е заради мен — рекъл сър Гарет.

— Сега посъветвайте ме какво да кажа и как да постъпя — рекла лейди Лионес.

— Господарко моя и любов моя — рекъл сър Гарет, — моля ви, в никакъв случай не им откривайте къде съм. Знам, че майка ми е там, а също и братята ми и те скоро ще тръгнат да ме търсят, уверен съм в това. И ето какво искам да кажете на краля, като ви попита за мен. Можете да му кажете, че вашият съвет е, ако той в безкрайната си милост ви разреши да обявите турнир на празника Успение Богородично[1], който рицар се прояви там най-достойно, той да бъде господар вам и на всичките ви земи. Ако пък се случи да е женен, съпругата му да получи златна диадема със скъпоценни камъни на стойност хиляда лири и един бял сокол.

И тъй, поела на път лейди Лионес и отишла при крал Артур и там била приета с подобаваща почит и най-подробно я разпитали крал Артур и кралицата на Оркни. А тя отговорила, че не може да им открие къде е сър Гарет, и ето какво рекла на крал Артур:

— Сър, ще обявя турнир, който да се състои пред замъка ми на Успение Богородично, и ще обявя, че вие, господарю Артур, и вашите рицари ще присъствате. И ще наредя моите рицари да се сражават с вашите и тогава, сигурна съм, ще узнаете нещо за сър Гарет.

— Добре сте го намислили — рекъл крал Артур.

И с туй тя си тръгнала. И започнали двамата с краля усилено да се готвят за турнира.

И когато лейди Лионес стигнала на остров Авильон, дето живеел брат й сър Грингамор, разказала как е постъпила и какво е обещала на крал Артур.

— Горко ми! — рекъл сър Гарет. — За зла чест тъй тежко пострадах, откак дойдох в този замък, че не ще мога да участвам в турнира и да защитя рицарското си достойнство, тъй като не съм оздравял напълно от раните си.

— Не се безпокойте — рекла девицата Линет, — защото аз се заемам за петнайсет дни да ви изцеря, та да възвърнете цялата си предишна сила.

И тогаз тя го намазала с балсами и мехлеми, както си знаела, и скоро той се почувствал по-бодър и здрав от всякога.

Сетне девицата Линет му рекла:

— Изпратете вестител при сър Персант Сини и призовете него и рицарите му да дойдат тук при вас, както ви бяха дали дума. Пратете също вестител при сър Железни, Червения рицар от Червените ливади, и му заръчайте да се яви при вас с цялото си войнство и едва тогаз ще можете да се противопоставите на крал Артур и неговите рицари.

И тъй, сторили както ни посъветвала тя и всички рицари били призовани в Гибелния замък, И като се събрали там, Червения рицар отговорил тъй на лейди Лионес и на сър Гарет и рекъл:

— Господарко моя и господарю мой сър Гарет, трябва да ви съобщя, че се връщам от двора на крал Артур, а с мен бяха и сър Персант Сини, и братята му и там положихме пред него клетва да му се подчиним, както ни заповядахте. Също така аз и сър Персант и братята му се условихме да се сражаваме срещу сър Ланселот и рицарите от двора на крал Артур. И това сторихме от уважение към лейди Лионес и към вас, господарю мой сър Гарет.

— Добре сте сторили — рекъл сър Гарет, — ала бъдете уверени, че не ще е лесно да устоите на тези рицари, тъй като те са най-славните на света. Затуй трябва да свикаме на своя страна мнозина храбри рицари, откъдето успеем да намерим.

И тъй, разгласили те из Англия, Уелс и Шотландия, Ирландия, Корнуол и всички крайбрежни острови, из Бретан и много други земи, че призовават на празника Успение Богородично в Гибелния замък край остров Авильон всички рицари и който дойде, ще може сам да избере дали да се сражава на страната на рицарите от замъка или с войнството на крал Артур. А до деня на турнира оставали два месеца.

И скоро се събрали там много храбри рицари, странстващи по света, и повечето от тях били във вражда с крал Артур и рицарите на Кръглата маса, та се присъединили към дружината от замъка. Първи дошли сър Епиногрус, син на краля на Нортъмбърланд, сър Паломид Сарацина и сър Сафер, брат му, и другият му брат сър Сегуарид, ала те всички били покръстени, а сетне и сър Малгрин, и благородният рицар сър Бриан от Островите, и сър Грумор Груморсон, храбрият шотландски рицар, и сър Карадос от Печалната кула, благороден рицар, и брат му сър Таркуин, и двамата братя сър Арнолд и сър Гаутер, храбри рицари от Корнуол. Дошъл и сър Тристан Лионски, и с него сенешалът сър Динас и сър Садок. И сър Тристан по туй време не бил рицар на Кръглата маса, макар че се славел като един от най-смелите рицари на света.

И тъй, всички тези рицари се присъединили към владетелката на замъка и към Червения рицар от Червените ливади. А колкото до сър Гарет, той се представял за най-обикновен рицар.

[1] Успение Богородично — църковен празник, 15 август. ↑

Глава 27

Как крал Артур дошъл на турнира с рицарите си, с какви почести го приела господарката и как започнала битката

И тъй, потеглил на път крал Артур със сър Гауейн и братята му Агравейн и Гахерис, и придружавали го също сър Юуейн Белоръки, сър Агловал, сър Тор, сър Персивал Уелски и сър Ламорак Уелски. После дошъл сър Ланселот от Езерото със своите братя и братовчеди — сър Лионел, сър Ектор де Марис, сър Борс де Ганис, сър Галиходин, сър Галихуд и много други от рода на сър Ланселот, а също сър Динадан и брат му, храбрият рицар Криводрешко, и храбрият рицар сър Саграмор, и почти всички рицари на Кръглата маса.

С Артур дошли също следните рицари: кралят на Ирландия, крал Агуизанс, кралят на Шотландия, крал Карадос, и крал Уриенс, владетел на Гор, крал Багдемагус със сина си сър Мелиагант и благородният принц сър Галахалт. И всички тези крале, принцове, графове, барони и други благородни рицари като сър Брандилес, сър Юуейн Отчаяни, сър Кей, сър Бедивер, сър Мелиот де Логрис, сър Петипас от Уинчълси, сър Годелак — всички тези и много други, които не можем да изброим, дошли с крал Артур.

Сега да оставим тези крале и рицари и да разкажем за големите приготовления вътре в замъка и вън от него на двете войнства. Лейди Лионес наредила да се приготви подслон за нейните благородни рицари и много храна била донесена по суша и по море, та да не липсва нищо на хората й, нито на противната страна, и всичко в изобилие можели да си набавят рицарите на крал Артур срещу злато и сребро. И дошъл скоро вестител и съобщил, че крал Артур идва със своите крале, херцози, графове, барони и рицари.

И тогаз сър Гарет помолил лейди Лионес и Червения рицар от Червените ливади, а също и сър Персант и брат му, и сър Грингамор в никакъв случай да не издават името му и да се отнасят с него като с най-обикновен рицар.

— Защото — рекъл той — не желая да ме вземат ни за по-славен воин, ни за по-безславен, и нито в началото, нито накрая.

Тогаз лейди Лионес рекла на сър Гарет:

— Сър, ще ви дам един пръстен, ала от сърце ви моля да ми го върнете, когато свърши турнирът, защото този пръстен ме прави по-красива, отколкото съм в действителност. И този пръстен притежава свойството зеленото да прави червено, а червеното да превръща в зелено, синьото да прави бяло, бялото пък синьо и тъй изменя всички цветове[1]. И който носи моя пръстен, никога не ще загуби и капка кръв, затова от голяма любов към вас ви го давам.

— Сполай ви, господарко моя — рекъл Бомен. — Този пръстен е много подходящ за мен, тъй като той ще ме промени от главата до петите и така никой не ще ме познае.

Сетне пък сър Грингамор снабдил сър Гарет е отличен кон, изпитан в много битки, и му дал прекрасни и здрави доспехи, а също и славен меч, който нявга бащата на сър Грингамор бил отнел от един победен тиранин неверник. И тъй, всички рицари се готвели за турнира по подобен начин.

И крал Артур пристигнал при замъка два дни преди Успение Богородично и водил със себе си всички кралски менестрели[2]. И дошли с него също кралица Гуиневир и кралицата на Оркни, майката на сър Гарет. И на празника Успение Богородично, когато свършила утринната литургия, заповядали на вестителите с тръби да призоват всички на полето.

И излязъл от замъка сър Епиногрус, син на краля на Нортъмбърланд, и се спуснал срещу сър Саграмор Похотливи, та от удара копията и на двамата се счупили в ръцете им. Сетне от замъка излязъл сър Паломид и насреща му се спуснал сър Гауейн и двамата си нанесли такива тежки удари, че и славните рицари, и конете им паднали наземи. И тогаз бързо се притекли рицари и от двете войнства и ги вдигнали на крака. После излезли сър Сафер и сър Сегуарид, братя на сър Паломид, и сър Агравейн се сражавал със сър Сафер, а сър Гахерис — със сър Сегуарид. И сър Сафер повалил Агравейн, брата на сър Гауейн, а сър Сегуарид — другия му брат. А сър Малгрин, рицар от замъка, се сражавал със сър Юуейн Белоръки и сър Юуейн повалил сър Малгрин, та той едва не си счупил врата.

[1] Рицар, който изменя цветовете на доспехите си, се среща в ирландския фолклор, а в артуровския цикъл — и във връзка с Гауейн. Интересно е, че съвременникът на Малори, Ричард Бийчам, на един турнир в Кале се явил три пъти с доспехи в различен цвят. Според някои изследователи това потвърждава предположението, че именно Ричард Бийчам е прототип на Гарет. По-вероятно е обаче да се предположи, че в по-ново време рицарите съзнателно са подражавали на идеалните герои от артуровските легенди. ↑

[2] Менестрели — в средновековието странстващи поети-музиканти. ↑

Глава 28

Как се проявили рицарите в боя

След това сър Бриан от Островите и сър Грумор Груморсон, рицари от замъка, се сражавали със сър Тор и сър Агловал и сър Тор повалил Грумор Груморсон наземи.

Сетне се впуснали в битката сър Карадос от Печалната кула и сър Таркуин, рицари от замъка, и се сражавали със сър Персивал Уелски и сър Ламорак Уелски, а те били родни братя. И сър Персивал се спуснал срещу сър Карадос, та и на двамата копията се счупили в ръцете им, а после пък сър Таркуин и сър Ламорак взаимно се повалили с все конете на земята и тогаз се притекли рицари и от двете войнства и им помогнали отново да яхнат конете си.

И сър Арнолд и сър Гаутер, рицари от замъка, се сражавали срещу сър Брандилес и сър Кей и четиримата рицари се били тъй мъжествено, че копията се счупили в ръцете им.

Сетне излезли сър Тристан, сър Садок и сър Динас, рицари от замъка, и сър Тристан се спуснал срещу сър Бедивер и го повалил наземи с все коня му. А сър Садок се сражавал със сър Петипас и в този двубой сър Садок бил победен. А Юуейн Отчаяни сразил сенешала сър Динас.

После излязъл сър Персант Сини, рицар от замъка, и се спуснал срещу сър Ланселот, ала той го повалил наземи с все коня му. Подир туй сър Пертолеп от замъка се сражавал със сър Лионел и сър Пертолеп, Зеления рицар, повалил сър Лионел, брата на сър Ланселот.

И през цялото време знатни вестители провъзгласявали кой е победил и как му е името.

Сетне излязъл на полето сър Перимон, Червения рицар, брат на сър Персант, рицар от замъка, и се спуснал срещу сър Ектор де Марис и те си нанесли тежки удари, та и двамата паднали наземи с все конете си.

После излезли Червения рицар от Червените ливади и сър Гарет, и двамата от замъка, и се сражавали със сър Борс де Ганис и сър Блеоберис. И тогаз Червения рицар и сър Борс връхлетели един връз друг с такава сила, че копията им се прекършили и конете им рухнали на земята. Сър Блеоберис пък счупил копието си о сър Гарет, ала от този удар сам паднал на земята.

И когато сър Галиходин видял това, извикал на сър Гарет да се отбранява, ала сър Гарет го повалил на земята. Тогаз сър Галихуд грабнал копие да отмъсти за брат си, а сър Гарет сразил и него, също и сър Динадан и брат му Криводрешко, и сър Саграмор Похотливи, и сър Додинас Свирепи. И всички тези рицари победил с едно копие.

Видял кралят на Ирландия Агуизанс подвизите на сър Гарет и много се чудил кой ли е този рицар, дето веднъж изглежда зелен, а втурне ли се отново в бой — син. И тъй, при всяка нова схватка той променял цвета си, та ни крал, ни рицар можели да го разпознаят. Тогаз Агуизанс, кралят на Ирландия, се сражавал със сър Гарет и сър Гарет го повалил от коня с все седлото. Сетне излязъл насреща му Карадос, кралят на Шотландия, ала сър Гарет повалил и него, и коня му. Тъй сторил още и с краля на Гор, Уриенс. После излязъл насреща му сър Багдемагус и сър Гарет го повалил наземи с все коня му. А синът на Багдемагус, Мелиагант, счупил копието си о сър Гарет, макар да го ударил с голяма сила и рицарско умение.

Тогаз сър Галахалт, благородният принц, викнал с висок глас:

— Рицарю с многото цветове, добре се сражаваш! Ала сега се приготви, защото и аз ще се бия с теб.

Чул го сър Гарет, взел здраво копие и двамата се спуснали един срещу друг. И копието на принца се счупило, а сър Гарет го ударил от лявата страна на шлема, та той се олюлял и щял да падне, ако не го били подкрепили хората му.

— Кълна се в Бога — рекъл крал Артур, — храбрец е онзи рицар с многото цветове.

И тогаз кралят извикал сър Ланселот и го помолил да се сражава с рицаря.

— Сър — отвърнал Ланселот, — сърцето ми подсказва да не се бия с него сега, тъй като днес той извърши много подвизи. И когато един славен рицар се отличи някой ден, не е редно друг да му отнеме почестите, като го вижда колко се е трудил. И може би днес тук е най-заклетият му враг или пък може би обича някоя дама от тези тук, тъй като виждам, че се старае и се стреми да върши големи дела. Затова, що се отнася до мен, днес ще оставя почестите на него. И дори да е по силите ми да му ги отнема, не желая да сторя това.

Глава 29

Още за същия турнир

И когато свършили тези двубои с копие, всички изтеглили мечовете си и започнал ожесточен турнир. И сър Ламорак извършил чудни бойни подвизи, та между него и сър Железни, Червения рицар от Червените ливади, се завързала люта схватка. Също и между сър Паломид и Блеоберис се завързала люта схватка. И сър Гауейн и сър Тристан се сражавали един срещу друг, и сър Гауейн бил повален от коня и дълго останал на земята, та се посрамил.

Впуснал се тогаз в битката сър Ланселот и ударил сър Таркуин, а той пък ударил него. После дошъл и брат му, сър Карадос, та двамата заедно нападнали сър Ланселот, ала той, понеже бил най-благородният рицар на света, славно се сражавал с тях, та всички се чудели на мощта му.

Тогаз дошъл сър Гарет и познал, че не друг, а сър Ланселот се бие срещу тези двама опасни рицари, и сър Гарет се хвърлил помежду им с добрия си кон и ги разделил, ала не нанесъл ни един удар на сър Ланселот. Забелязал това сър Ланселот и се досетил, че този храбър рицар трябва да е сър Гарет. После сър Гарет обърнал коня си и като се впуснал насам и натам, сипел удари наляво-надясно, та всички добре виждали откъде е минал. И случило се тъй, че се сражавал с брат си, сър Гауейн, и го повалил, защото успял да му смъкне шлема, а същото сторил и с още петима-шестима рицари на Кръглата маса, та хората рекли, че той най-много се старае в битката и най-достойно изпълнява рицарския си дълг?

И като го видял сър Тристан как се сражава с копие и как добре върти меча, отишъл при сър Железни и сър Персант Сини и ги запитал да му кажат истината:

— Що за рицар е онзи, дето се явява в толкоз различни цветове, защото, струва ми се, никак не жали сили и не си дава отдих нито за миг?

— Не знаете ли кой е? — запитал сър Железни.

— Не — отвърнал сър Тристан.

— Тогаз чуйте — това е рицарят, що люби владетелката на този замък, а и тя го люби. Той е рицарят, който ме победи, когато обсаждах замъка, и пак той надви сър Персант и тримата му братя.

— Как се казва? — запитал сър Тристан. — И от какъв е род?

— В двора на крал Артур го наричали Бомен, ала истинското му име е сър Гарет от Оркни, брат на сър Гауейн.

— Кълна се в живота си — рекъл сър Тристан, — храбър рицар е той и силен воин, и ако е още млад, един ден ще се прояви като истински благороден рицар.

— Почти дете е — рекли всички, — а в рицарство го посвети сър Ланселот.

— Това е още по-добре за него — рекъл Тристан.

И тогаз сър Тристан, сър Железни, сър Персант и братята му се впуснали заедно да помагат на сър Гарет в битката и много тежки удари били нанесени.

И скоро сър Гарет се отдръпнал малко встрани, да си оправи шлема, и джуджето му рекло:

— Дайте ми пръстена си, да не го изгубите, додето пиете вода.

И тъй, като утолил жаждата си, сър Гарет надянал шлема, яхнал бързо коня и отново се хвърлил в битката, а пръстенът останал у джуджето. И джуджето много се зарадвало, че пръстенът не е у господаря му, защото добре знаело, че така скоро ще го познаят.

И когато сър Гарет се явил на полето, всички добре и ясно видели, че е в жълти доспехи, а той смъквал шлемове и повалял рицари, та крал Артур се чудел кой е този рицар, тъй като по косата му познал[1], че е същият.

[1] В по-късно открития ръкопис на „Смъртта на Артур“ този пасаж гласи „по коня му“, което прави текста много по-ясен, тъй като едва ли под шлема може да се види косата на Гарет. Според издателя на този ръкопис проф. Вннавер в текста на Какстън е допусната печатна грешка, а по-стари тълкуватели са обяснявали разпознаването на Гарет „по косата му“ с връзката на Гауейн, а следователно и на брат му Гарет, с легендарния келтски герой Гури Златокоси или Дългокоси. Трябва да се има предвид, че имената на тримата братя Гауейн, Гахерис и Гарет насочват към тази връзка и е твърде вероятно от един герой постепенно да са се развили двама, а по-късно и трима герои — явление, доста разпространено в този вид литература, за която е характерно повторение на елементите. ↑

Глава 30

Как сър Гарет бил разпознат от вестителите и как избягал от полесражението

— По-рано се сражаваше в доспехи с различни цветове, а сега е само в жълто! Вървете — рекъл крал Артур на няколко вестители, — приближете се с конете си до него и разберете що за рицар е, тъй като вече питах мнозина от неговата дружина, ала всички отвръщат, че не го познават.

И тъй, един вестител се приближил колкото могъл до Гарет и видял на шлема му написано със златни букви: „Този шлем е на сър Гарет от Оркни.“

Тогаз вестителят викнал като обезумял и много други вестители с него:

— Рицарят в жълтите доспехи е сър Гарет от Оркни!

И всички крале и рицари от двора на Артур обърнали поглед към него и спрели да се сражават, а после забързали натам, за да го видят, а вестителите все викали:

— Това е сър Гарет от Оркни, син на крал Лот!

И когато сър Гарет разбрал, че са го открили, замахнал с удвоена сила и повалил сър Саграмор и брат си Гауейн.

— О, братко — рекъл сър Гауейн, — не предполагах, че ще вдигнеш ръка да ме удариш.

Чул тези думи сър Гарет, та се втурнал ту насам, ту натам из полето и с голяма мъка си пробил път през тълпата и намерил джуджето си.

— Ах, момче — рекъл сър Гарет, — коварно ме измами ти днес, като задържа пръстена ми. А сега върни ми го, та да мога пак да се крия.

И като взел отново пръстена си, никой не разбрал къде е отишъл. Ала сър Гауейн зърнал накъде язди сър Гарет и препуснал с все сила подир него. Забелязал това сър Гарет и бързо се скрил в гората, та сър Гауейн не видял къде се е дянал. И когато сър Гарет разбрал, че сър Гауейн си е отишъл, попитал джуджето какво ще го посъветва да стори.

— Сър — рекло джуджето, — струва ми се, че сега, като се изплъзнахте от преследвачите си, най-добре ще е да върнете пръстена на господарката, лейди Лионес.

— Добре ме съветваш — отвърнал сър Гарет. — Ето пръстена — занеси й го и й кажи, че се оставям на нейното благоволение и ще се върна, когато мога, затова я моля да ми бъде вярна и предана, както ще й бъда и аз.

— Сър — рекло джуджето, — ще направя както заповядате.

И то препуснало и изпълнило заръката.

Тогава дамата запитала:

— Къде е моят рицар, сър Гарет?

— Господарко — отвърнало джуджето, — повели ми да ви кажа, че не ще се бави дълго.

Сетне джуджето бързо се върнало при сър Гарет, който много искал да намери някъде подслон, защото имал нужда да си почине. И тогаз взело да гърми и рукнал дъжд, та небето и земята сякаш щели да се слеят, а сър Гарет бил твърде уморен, тъй като през целия ден и той, и конят му не знаели що е отдих. И сър Гарет яздил дълго из гората, додето мръкнало, и все гърмяло и се святкало страховито. Ала ето че най-подир случайно стигнал до един замък и чул пазачите да викат от стените.

Глава 31

Как сър Гарет стигнал в един замък, дето намерил добър подслон, и как се сражавал с един рицар и го убил

Тогаз сър Гарет се приближил до мостовата кула на замъка и любезно помолил вратаря да го пусне вътре. Ала вратарят му отвърнал троснато:

— Няма тук подслон за теб!

— Любезни сър, не говорете така, защото аз съм рицар на крал Артур, и помолете господаря или господарката на този замък да ме приеме от уважение към крал Артур.

Отишъл тогаз вратарят при херцогинята, та й казал, че един рицар на крал Артур търси подслон.

— Пусни го — рекла херцогинята. — Искам да го видя. Щом е рицар на крал Артур, не ще остане без подслон.

Сетне се отправила с голяма факла в ръка към кулата над портата. И когато сър Гарет видял светлината, извикал с висок глас:

— Дали си лорд или дама, дали си великан или силен воин, все ми е едно, стига да намеря тук подслон за тази нощ. И ако е нужно да се сражавам, нека бъде утре, след като си почина, тъй като сега и аз, и конят ми сме уморени.

— Благородни рицарю — отвърнала дамата, — смели думи изрече и достойни за храбър воин, ала трябва да знаеш, че господарят на този замък никак не обича крал Артур и рицарите от двора му и винаги е бил техен враг. Затуй те съветвам да не влизаш в този замък, защото, ако се приютиш тук тази нощ, ще трябва да се закълнеш, че където и да срещнеш моя господар, на пътека или път, ще се предадеш на милостта му като пленник.

— Господарко — рекъл сър Гарет, — кой е вашият господар и как се казва?

— Сър, името на господаря ми е херцог Де ла Рус[1].

— Добре, господарко — рекъл сър Гарет, — ще ви обещая, че където и да срещна вашия господар, ще се предам на добрата му воля, стига да не ми стори зло. Ала разбера ли, че ще ми стори зло, ще си върна свободата, ако мога, с копието и меча си.

— Справедливи са думите ви — рекла херцогинята.

Заповядала тогаз тя да спуснат моста, а сър Гарет минал по него и като стигнал в голямата зала, слязъл от седлото. Сетне слугите отвели коня му в конюшнята, а той свалил доспехите си и рекъл:

— Господарко, знайте, че тази нощ не ще изляза от тази зала, а когато съмне, пожелае ли някой да се сражава с мен, ще ме намери готов за бой.

Тогаз му поднесли вечеря с много вкусни блюда. И сър Гарет бил толкоз гладен, че се нахранил богато и е голяма охота. И имало при него мнозина прекрасни дами, та някои от тях казали, че никога не са виждали по-могъщ рицар и мъж е такъв апетит. И добре го забавлявали, а скоро след вечеря му приготвили постеля и той си легнал и почивал цялата нощ.

На сутринта изслушал литургията, закусил и се сбогувал с херцогинята и другите дами и благодарил любезно за подслона и добрия прием. На раздяла тя го попитала как се казва.

— Господарко — отвърнал той, — името ми е Гарет от Оркни, ала някои ме наричат Бомен.

Тогаз тя разбрала, че той е рицарят, който се сражавал за лейди Лионес.

И тъй, сър Гарет си тръгнал и поел нагоре по склона на една планина. И ето че излязъл насреща му рицар на име Бенделейн и рекъл на сър Гарет:

— Няма да минеш оттук, додето не се сражаваш с мен или не се признаеш за мой пленник.

— Тогава ще се сражаваме — рекъл сър Гарет.

И тъй, пришпорили те коне и сър Гарет го пробол през тялото, та сър Бенделейн препуснал към замъка си, който се намирал съвсем наблизо, и там умрял. Ала сър Гарет искал да си почине и случило се, че пътят му го извел пред същия замък.

Досетили се тогава рицарите и слугите на Бенделейн, че той е убил господаря им, въоръжили двайсет отлични воини, та те излезли и го нападнали. А сър Гарет нямал копие, та изтеглил меч и вдигнал щит пред себе си. И втурнали се те яростно насреща му и всички строшили копията си о него, ала сър Гарет се отбранявал като истински рицар.

[1] Херцог Де ла Рус — това име вероятно е вмъкнато от Малори поради близостта му с името на негов съвременник, писателя Джон Рус (1411–1492), автор на биография на споменатия вече Ричард Бийчам. ↑

Глава 32

Как сър Гарет се сражавал с един рицар, който държал в замъка си трийсет дами, и как го убил

Видели те, че не ще могат да го надвият, та се отдръпнали настрана и там се наговорили да убият коня му. Тогаз отново препуснали срещу сър Гарет и с копията си проболи коня му, а сетне още по-яростно се нахвърлили да го нападат. Ала, макар да се биел пешком, сър Гарет тъй въртял меча, че когото ударел, повече не се изправял на крака. И така той убил мнозина от тях, додето останали само четирима, а най-подир и те избягали. Тогаз сър Гарет си избрал един от техните коне, яхнал го и пак поел на път. И тъй, яздил той дълго, додето стигнал до някакъв замък и чул иззад стените му горки стенания на девици и благородни дами. И ето че минал наблизо един слуга.

— Какъв е този шум, дето чувам в замъка? — запитал го сър Гарет.

— Благородни рицарю — рекъл слугата, — затворени са в този замък трийсет дами и всички те са вдовици, защото ден и нощ край замъка дебне един рицар и името му е Кафявия рицар, що не знае милост. Той е най-опасният рицар на света, затова, сър, съветвам ви да бягате по-скоро оттук.

— Не — отвърнал сър Гарет, — няма да бягам, макар ти да се боиш от него.

Видял тогаз слугата да се приближава Кафявия рицар и рекъл:

— Вижте, ей го, идва.

— Сега ще се справя с него — рекъл сър Гарет.

Съгледали се двамата един другиго, пришпорили конете си и Кафявия рицар строшил копието си, а сър Гарет го пробол през тялото, та рицарят рухнал безжизнен на земята. Тогаз сър Гарет отишъл в замъка и помолил дамите да му позволят да си почине там.

— Уви! — рекли дамите. — Не можем да ви подслоним тук.

— Посрещнете го както подобава — рекъл слугата, — защото този рицар уби врага ви.

Тогаз те го приели на драго сърце и го нагостили както могли, тъй като, макар и да били бедни, не можели да постъпят по друг начин.

И на сутринта той отишъл на литургия и видял там трийсетте дами, коленичили на пода върху разни гробове. И те плачели и горко ридаели. Тогаз сър Гарет се досетил, че в тези гробове лежат съпрузите им.

— Любезни дами — рекъл той, — идете на следващия празник Петдесетница в двора на крал Артур и кажете там, че ви пращам аз, сър Гарет.

— Ще сторим както заръчахте — отвърнали дамите.

И тъй, поел той отново на път и случило се, че не след дълго стигнал до една планина, а там изскочил насреща му снажен рицар и рекъл:

— Спрете, благородни рицарю, и се сражавайте с мен.

— Кой сте вие? — запитал сър Гарет.

— Името ми е херцог Де ла Рус — отвърнал той.

— Тогава, сър, вие сте рицарят, в чийто замък пренощувах веднъж. И обещах там на вашата съпруга да се предам на добрата ви воля.

— Аха, ти ли си онзи надменен рицар, дето предложил да се сражава с моите рицари? — рекъл херцогът. — Отбранявай се, защото те предизвиквам на двубой.

И тъй, пришпорили те конете си и още с първия удар сър Гарет повалил херцога от седлото. Ала херцогът бързо скочил на крака, вдигнал щит, изтеглил меч и призовал сър Гарет да слезе от коня и тъй да се бие с него. Слязъл той тогава и двамата люто се сражавали повече от час и си нанесли тежки рани. Най-подир сър Гарет повалил херцога на земята и щял да го убие, ала той се предал.

— Идете тогава на следващия празник при моя господар крал Артур — рекъл сър Гарет — и му кажете, че аз, сър Гарет, ви пращам при него.

— Тъй и ще сторя — рекъл херцогът, — и ще ви се закълна във вярност и покорство със сто свои рицари. И до сетния си ден ще ви служа и ще изпълнявам каквото ми заповядате.

Глава 33

Как сър Гарет и сър Гауейн се сражавали един срещу друг и как се познали благодарение на девицата Линет

И тъй, херцогът поел по пътя си, а сър Гарет останал сам. И видял той да идва към него един въоръжен рицар. Тогаз сър Гарет взел щита на херцога, яхнал коня си и без да си разменят ни дума, двамата Връхлетели един върху друг с гръм и трясък. И рицарят ранил сър Гарет под ребрата с копието си. Сетне слезли от конете, изтеглили мечове и си нанесли такива силни удари, че кръв рукнала по земята. И така се били два, часа.

Дошла най-подир девицата Линет, която някои наричали Свирепата девица, яхнала кротко муле, и викнала с висок глас:

— Сър Гауейн, сър Гауейн, престани да се сражаваш с брат си сър Гарет.

И като чул тези думи, той захвърлил щита и меча, изтичал към сър Гарет и го прегърнал, а после коленичил пред него и го помолил за милост.

— Кой сте вие — рекъл сър Гарет, — дето само преди миг се биехте с такава сила и мощ, а сега изведнъж се предавате?

— О, Гарет, аз съм брат ви, сър Гауейн, който заради вас изживя много мъки и тегла.

Тогаз сър Гарет снел шлема си, коленичил пред брат си и го помолил за прошка. Сетне двамата станали, прегърнали се и дълго плакали, преди да могат да си кажат нещо. И всеки от тях признавал другия за победител в борбата и тъй си разменили много сърдечни думи.

— Ех, мой благородни братко — рекъл сър Гауейн, — Бога ми, длъжен съм да ви възхваля, дори да не ми бяхте брат, понеже прославихте крал Артур и неговия двор, като пратихте там за една година повече славни рицари, отколкото шестима измежду най-добрите от Кръглата маса, с изключение на сър Ланселот.

Приближила се тогаз до тях Свирепата девица, същата онази девица Линет, която толкова време странствала със сър Гарет, и спряла кръвта от раните на сър Гарет и на сър Гауейн.

— Сега какво ще правите? — рекла Свирепата девица. — Струва ми се, че ще бъде най-добре да изпратите вест на крал Артур къде сте, защото конете ви са тъй изтощени, че не ще могат да ви носят.

— Любезна девице — рекъл сър Гауейн, — моля ви, идете при моя господар, вуйчо ми крал Артур, и му разкажете какво приключение ми се случи, и тогаз, предполагам, той няма дълго да се забави и ще пристигне начаса тук.

И тъй, качила се тя на мулето си и бързо отишла при крал Артур, който се намирал само на две мили път оттам. И когато му разказала всичко, той заръчал да му доведат пъргав жребец. А сетне го яхнал и рекъл на своите лордове и дами, че ако желаят, могат да тръгнат с него. И започнали бързо да оседлават конете на кралици и принцове и да им слагат юзди и всеки искал по-скоро да се приготви за път.

И когато кралят пристигнал там, дето били сър Гауейн и сър Гарет, видял ги да седят върху склона на едно хълмче. Тогаз кралят слязъл от коня и като се приближил до сър Гарет, понечил да му каже нещо, ала не могъл и паднал в несвяст от радост. И те се втурнали към вуйчо си и го помолили да бъде така добър и да се успокои. И трябва да знаете, че кралят много се радвал, ала и горко се каел заради сър Гарет, и плакал като дете.

Сетне дошла майка му, кралицата на Оркни, лейди Маргауз и погледнала сър Гарет в лицето, ала не могла да заплаче, а изведнъж паднала в несвяст и дълго лежала като мъртва. И тогаз сър Гарет успокоил майка си с кротки думи, та тя се съвзела и се възрадвала.

Подир туй кралят заповядал всички подчинени нему рицари да се настанят на лагер там и сторил това от любов към племенниците си. Така и направили и всичко било приготвено както подобава и не липсвало ни месо, ни дивеч и нищо, което може да се купи със злато и сребро. Сетне с помощта на Свирепата девица раните на сър Гауейн и сър Гарет били изцелени. И всички останали там осем дни.

Тогаз крал Артур рекъл на Свирепата девица:

— Чудно ми е, че сестра ви, лейди Лионес, тъй и не дойде при мен, а още по-чудно ми е, че не идва да навести своя рицар и мой племенник сър Гарет, който извърши толкова подвизи от любов към нея.

— Господарю — отвърнала девицата Линет, — благоволете да я извините, тъй като тя не знае, че господарят сър Гарет е тук.

— Тогава идете и я доведете — рекъл крал Артур, — за да можем да уредим всичко според желанието на моя племенник.

— Сър — рекла девицата, — ще сторя както заръчахте.

И с тези думи поела към замъка. И щом сестра й научила всичко, приготвила се за път колкото могла по-бързо и още на другата сутрин пристигнала в лагера с брат си сър Грингамор и с четирийсетте си рицари. И като отишла там, била посрещната най-радушно както от краля, така и от много други крале и кралици.

Глава 34

Как двамата открили любовта си пред крал Артур и какви приготовления направили за сватбата им

И между всички дами тя била призната за най-красива и несравнима. Когато сър Гарет я зърнал, двамата си разменили безчет мили погледи и мили думи, та драго било да ги гледа човек.

Сетне отишъл при тях крал Артур и много други крале с него, а също и кралица Гуиневир и кралицата на Оркни. И запитал кралят племенника си сър Гарет дали желае тази дама за своя любима, или ще я вземе за съпруга.

— Господарю, трябва да знаете, че я обичам повече от всички други дами на света.

— А вие, любезна Лионес — рекъл крал Артур, — какво ще кажете?

— Най-благородни кралю — рекла лейди Лионес, — трябва да знаете, че моят господар сър Гарет ми е тъй мил, че го желая за съпруг повече от всеки друг християнски крал или принц. И ако не мога да се омъжа за него, вричам се, че друг няма да взема, защото, господарю Артур, той е първата ми любов и ще бъде последната. И ако му позволите да избира по своя воля и желание, смея да мисля, че ще предпочете мен.

— Истина е — рекъл сър Гарет — и ако не мога да взема за съпруга вас, никоя друга девица или благородна дама не ще се радва на любовта ми.

— Виж ти — рекъл кралят, — такава ли била работата, племеннико? Знай, че по-скоро бих се отказал от короната си, нежели да стана причина за раздялата на сърцата ви. И знай също, че колкото и силна да е любовта ви, аз желая да я увелича, а не да я помрачавам, затова ще имате моята любов и закрила и ще сторя за вас всичко, което е в моя власт.

Същото казала и майката на сър Гарет. И определили тогаз деня на сватбата и по съвета на краля решили тя да стане на следващия Архангеловден в Кинкенадон край морето, тъй като тамошният край бил богат. И това било оповестено из цялото кралство. И призовал сър Гарет всички рицари, които победил в битки, и дамите, които избавил, да дойдат в деня на сватбата му в Кинкенадон на морския бряг.

И тогаз лейди Лионес и девицата Линет се стегнали за път, за да се върнат в замъка с брат си сър Грингамор. И дала тя на сър Гарет хубав, скъп пръстен и той на свой ред й дал друг, а крал Артур й подарил златна гривна. И тъй, тя си тръгнала.

Господи, колко се радвал сър Ланселот на сър Гарет и сър Гарет на него, защото нямало на света втори рицар, когото да обича тъй много, както сър Ланселот, та все гледал да бъде около него. И причината била тази, че след като сър Гарет разбрал що за човек е сър Гауейн, започнал да го отбягва, защото виждал, че е отмъстителен по нрав и когато мрази някого, готов е да си отмъсти дори с убийство, а това никак не допадало на сър Гарет.

Глава 35

За великолепните тържества и какви служби били раздадени в деня на сватбата, а също и за двубоите на този празник

И тъй, когато наближил Архангеловден, в Кинкенадон пристигнали лейди Лионес, владетелката на Гибелния замък, и сестра й, девицата Линет, придружени от сър Грингамор, защото той бил поел опеката над тези дами. И тогаз крал Артур заръчал да ги настанят както подобава. И на Архангеловден кентърбърийският архиепископ с голяма тържественост извършил брачния обред между сър Гарет и лейди Лионес.

И крал Артур накарал Гахерис да се венчае за Свирепата девица, лейди Линет, и накарал също сър Агравейн да се венчае за племенницата на лейди Лионес, чието име било лейди Лорел[1].

И когато сватбеният обред свършил, дошъл Зеления рицар, сър Пертолеп, е трийсет рицари и се заклел навеки във васалска вярност и подчинение на сър Гарет заедно с рицарите си. И сър Пертолеп рекъл:

— Моля ви на този празник да ме направите свой шамбелан[2].

— На драго сърце — отвърнал сър Гарет, — щом ви се нрави такава скромна служба.

Сетне дошъл Червения рицар с шейсет рицари и се заклел навеки във васалска вярност и подчинение на сър Гарет заедно с рицарите си. И сър Перимон помолил сър Гарет да го направи свой главен управител на този празник.

— Тъй да бъде — рекъл сър Гарет, — и по-висока служба да бяхте поискали, щях да ви я дам.

После дошъл сър Персант Сини със сто рицари и се заклел навеки във васалска вярност и подчинение и обещал, че всички тези рицари ще му служат и земите им ще му бъдат подвластни. И помолил той сър Гарет да го назначи за свой главен блюдоносец на тържеството.

— Тъй да бъде — рекъл сър Гарет, — и по-висока длъжност да бяхте поискали, пак бих ви я дал.

Сетне дошъл херцог Де ла Рус със сто рицари и се заклел във васалска вярност и подчинение на сър Гарет, а също и че земите им ще му бъдат подвластни навеки. И помолил той сър Гарет да го назначи за свой виночерпец на тържеството.

— Тъй да бъде — рекъл сър Гарет. — Бих ви дал и повече.

После дошъл Червения рицар от Червените ливади, сър Железни, и довел триста рицари и се заклел във васалска вярност и подчинение и заедно с рицарите си обещал земите им да му бъдат подвластни навеки. И помолил той сър Гарет да му позволи да реже месото на трапезата.

— Тъй да бъде — рекъл сър Гарет, — щом такова е желанието ви.

После дошли в двора трийсет дами, всичките вдовици, и довели със себе си голям брой прекрасни благородни девици. И те до една коленичили пред крал Артур и сър Гарет и разказали на краля как сър Гарет ги освободил от Печалната кула и как убил Кафявия рицар, наричан Безмилостни.

— И затова ние, а с нас и наследниците ни, навеки ще бъдем верни васали на сър Гарет от Оркни.

И тогаз кралете и кралиците, принцовете и графовете, бароните и безчет смели рицари седнали на трапезата. И трябва да знаете, че имало там най-различни и изобилни блюда, веселби и игри, и менестрелски песни, както бил обичаят по онова време. И три дни продължил устроеният турнир. Ала кралят не позволил на сър Гарет да се сражава заради младата му булка, тъй като, както се разказва във френската книга, лейди Лионес помолила краля да не разрешава никому, който е женен, да се сражава на този празник.

И тъй, през първия ден на турнира се прославил сър Ламорак Уелски, защото повалил трийсет рицари и извършил чудни бойни подвизи. И на същия този ден крал Артур въздигнал сър Персант Сини и двамата му братя до края на живота им за рицари на Кръглата маса и им дарил много земи.

На втория ден най-добре се сражавал сър Тристан и повалил четирийсет рицари и извършил чудни бойни подвизи. И на този ден крал Артур въздигнал сър Железни, Червения рицар от Червените ливади, до края на живота му за рицар на Кръглата маса и му дарил големи владения.

На третия ден се сражавал сър Ланселот от Езерото и повалил петдесет рицари и извършил такива чудни бойни подвизи, че всички се чудели и възхищавали от него. И на този ден крал Артур въздигнал херцог Де ла Рус до края на живота му за рицар на Кръглата маса и му дарил земи в изобилие.

Ала когато турнирът свършил, сър Ламорак и сър Тристан ненадейно си отишли, без да се обадят никому, и това дълбоко опечалило крал Артур и целия двор. И тъй, дворцовите тържества продължили цели четирийсет дни. А сър Гарет бил благороден рицар с кротък нрав и блага реч.

Тъй свършва този разказ за сър Гарет от Оркни, който се оженил за лейди Лионес от Гибелния замък. И сър Гахерис пък се оженил за сестра й, девицата Линет, която наричали Свирепата девица, а сър Агравейн се оженил за хубавицата лейди Лорел и крал Артур ги дарил с обширни и богати земи, та да живеят в охолство до края на дните си.

Следва VIII книга, която е първата книга за сър Тристан Лионски и в която се разказва кои били баща му и майка му, къде бил роден и отгледан и как бил посветен в рицарство.

[1] Това тройно бракосъчетание носи белези на характерната за Малори фолклорна трактовка. За да осъществи този троен „щастлив край“, той създава нова героиня, племенница на двете сестри, лейди Лорел. Характерна е също така и близостта на имената на трите дами — Лионес, Линет, Лорел. Срв. също Гауейн. Гахерис, Гарет или Галахалт, Галихуд, Галиходин. ↑

[2] Шамбелан (фр.) — висш придворен сановник. ↑

Книга осма

Глава 1

Как се родил сър Тристан Лионски[1] и как майка му умряла при раждането и затова го нарекли Тристан

Живял в онези дни крал на име Мелиодас, владетел и крал на страната Лион и един от най-достойните рицари, каквито светът е виждал. И случило се, че този Мелиодас се венчал за сестрата на крал Марк от Корнуол, а тя се казвала Елизабет и се славела с добър нрав и красота.

И по туй време властвал крал Артур и бил господар на цяла Англия, Уелс и Шотландия и безчет други кралства. Имало наистина още много, крале, владетели на тамошните земи, ала те всички били васали на крал Артур — в Уелс имало двама крале, а на север имало много, в Корнуол и на запад имало двама крале, също и в Ирландия имало двама или трима, ала всички били зависими от крал Артур. А под неговата власт били също и кралят на Франция, кралят на Бретан и всички кралства чак до Рим.

И когато този Мелиодас заживял със съпругата си, в скоро време тя заченала дете и тъй като била жена кротка и блага и много обичала съпруга си, а и той нея, голяма радост изпълнила сърцата и на двама им.

Имало в онези земи тогава и една дама, която от дълго време обичала крал Мелиодас, ала с никакви средства не могла да спечели любовта му. И сторила тя накрая тъй, че един ден, когато крал Мелиодас бил на лов, а той много обичал лова, го омагьосала с вълшебствата си и той се спуснал сам да гони един елен, додето най-подир стигнал стар замък и там бил пленен от дамата, която го обичала.

И когато Елизабет, жената на крал Мелиодас, видяла, че съпруга й го няма, почти изгубила ума си от тревога, та макар да носела тежък плод в утробата, взела със себе си една благородна дама и хукнала из гората да го търси. Ала като навлязла навътре в гората, не могла да върви по-нататък, понеже започнали родилните й мъки. И нечовешки били нейните страдания, макар благородната дама да й помагала според силите си. И сторила чудо нашата небесна майка, та най-подир тя родила с големи болки детето си, ала толкоз била премръзнала поради липсата на грижи, че смъртен студ я пронизал до кости и трябвало да умре и да си иде от този свят, та опасение нямало.

И когато кралица Елизабет разбрала, че няма за нея спасение, горко заридала и рекла на дамата:

— Когато видиш моя господар, крал Мелиодас, предай му поклон от мен и му кажи какви мъки изтърпях тук от любов към него и как трябва да умра поради липса на добри грижи. И открий му също колко ми е жал да си ида от този свят и да се разделя с него, затова нека да се моли за душата ми. А сега дай ми да видя детенцето си, заради което ме сполетя тази голяма скръб.

И като го видяла, рекла:

— Ах, мой малки сине, ти погуби майка си и затова мисля, че щом тъй млад стана убиец, сигурно ще бъдеш храбър мъж, като пораснеш. И понеже ще умра от раждането му, моля те, благороднице, кажи на моя господар, крал Мелиодас, да го кръсти Тристан, което ще рече „тъжно раждане“.

И е тези думи кралицата издъхнала и умряла. Тогава благородната дама я положила под сянката на едно голямо дърво и загърнала детето както могла, за да не се простуди.

Скоро дошли васалите да търсят кралицата и като видели, че е мъртва, помислили, че и кралят е загинал.

[1] Тристан Лионски — за родината на Тристан се водят спорове, тъй като в Западна Англия, Уелс, Корнуол и Шотландия има много места, чиито стари имена съдържат елемента „лион“ — Leonais, Loonais, Loenes и пр., — и народното въображение ги отъждествява с приказната родина на Тристан — страната Lyoness. Приетото тук негово прозвище Лионски няма следователно нищо общо с френския град Лион. Тълкуването на собственото му име, Тристан, като „тъжно раждане“, „роден в скръб“ вероятно почива на по-късна етимология, явила се във френските романи и основаваща се на френската дума „triste“ — „тъжен“. В действителност името е вероятно много по-старо и е от келтски произход — Drostan, Drystan. Самият сюжет за Тристан, Хубавата Изолда и крал Марк се корени в келтския фолклор.

Макар историята за Тристан, Изолда и крал Марк да заема голямо място в рицарските романи, както и в книгата на Малори, тя не е тясно свързана с основния мотив — Кръглата маса, упадъка на това рицарско братство и смъртта на Артур. ↑

Глава 2

Как мащехата на сър Тристан заръчала да приготвят отрова, за да погуби сър Тристан

И тогава някои от тях искали да убият детето, понеже им се щяло да станат владетели на страната Лион. Ала със справедливи думи и много старания благородната дама сторила тъй, че повечето барони не се съгласили. И наредили те да бъде занесена у дома мъртвата кралица и горко плакали за нея.

В туй време, на следната утрин подир смъртта на кралицата, Мерлин освободил от плен крал Мелиодас. И когато кралят се завърнал у дома, повечето васали много се зарадвали, ала толкоз неутешима била скръбта на краля, че никакви думи не могат я описа. И наредил той да я погребат богато, а после кръстил детето, както съпругата му заръчала преди смъртта си. И нарекъл го Тристан, дете, родено в скръб.

Сетне крал Мелиодас живял седем години без жена и през цялото туй време Тристан бил гледан добре. После се случило, че крал Мелиодас се венчал за дъщерята на крал Хоуел от Бретан и тя скоро родила деца от него. И тогава я обзели печал и завист, че собствените й деца не ще властват над страната Лион, и затова наредила да отровят малкия Тристан.

И заръчала тя да сипят отрова в един сребърен вокал в стаята, където Тристан и децата й играели, понеже смятала, че когато Тристан ожаднее, ще пие от този бокал. Ала случило се същия ден, че синът на кралицата влязъл в стаята, видял бокала с отровата и като мислел, че е нещо добро за пиене, взел го в ръце, защото бил жаден, и хубаво се напил. И тозчас детето се пръснало и умряло.

И когато кралицата научила за смъртта на сина си, трябва да знаете, че много се наскърбила. Ала кралят не разбрал нищо за коварството й. Въпреки всичко кралицата не се отказала от намеренията си, та скоро наредила да сипят друга отрова в бокала.

И случайно крал Мелиодас, съпругът й, намерил бокала с вино, в който била отровата, и понеже бил много жаден, надигнал го да пие. И тъкмо щял да отпие, когато кралицата го видяла, изтичала към него и изведнъж дръпнала бокала от ръката му. Учудил се кралят на нейната постъпка, ала сетне си спомнил как синът й внезапно умрял от отравяне. Тогава я хванал за ръката и рекъл:

— Коварна изменнице, кажи ми що за питие е това, инак ще те убия.

И тозчас изтеглил меча си и се заклел с тежък обет, че ще я убие, ако не му каже истината.

— Ах, милост, господарю — рекла тя, — всичко ще ви кажа.

И му разказала как искала да убие Тристан, за да наследят децата й кралството.

— Щом е тъй — рекъл крал Мелиодас, — ще понесеш заслуженото наказание.

И тъй, със съгласието на васалите осъдил я да бъде изгорена жива. Приготвили тогава голяма клада, ала тъкмо когато кралицата стъпила на нея, за да намери смъртта си, младият Тристан коленичил пред крал Мелиодас и го помолил да обещае, че ще изпълни едно негово желание.

— На драго сърце — отвърнал кралят.

— Подари ми живота на кралицата, моята мащеха — рекъл младият Тристан.

— Не е разумна тази молба — отвърнал крал Мелиодас. — Ти по право трябва да я мразиш, тъй като тя щеше да те погуби с отрова, ако бе сполучила в намеренията си. И знай, че главно заради теб искам тя да умре.

— Сър — рекъл Тристан, — колкото за това, умолявам ви, бъдете милостив и й простете, а колкото до мен, нека Бог й прости, както й прощавам аз. И понеже, ваше величество, благоволихте да ми обещаете, че ще изпълните желанието ми, в името божие заклевам ви да удържите на дадената дума.

— Щом е тъй — рекъл кралят, — ще ти подаря живота й. Ето, предавам я на теб — иди при кладата, вземи тази жена и нрави с нея каквото пожелаеш.

И тъй, младият Тристан отишъл при кладата и със съгласието на краля я избавил от смърт. Сетне крал Мелиодас дълго не я допускал нито в леглото си, нито на трапезата си. Най-подир младият Тристан с много усилия успял да сдобри краля и кралицата. Ала след всичко това кралят не желаел младият Тристан да остане в двора му.

Глава 3

Как кралят изпратил сър Тристан във Франция с един наставник на име Гувернал и как там той се научил да свири на арфа, да ловува със сокол и да гони дивеч

Тогава кралят наредил да повикат един благородник, много учен и начетен мъж на име Гувернал и изпратил младия Тристан с Гувернал във Франция да научи езика, обноските и бойното изкуство. И там Тристан прекарал повече от седем години. И след като изучил добре езика и всичко друго, което можел да научи в тази страна, върнал се у дома при баща си, крал Мелиодас.

И тъй, Тристан се научил да свири на арфа по-изкусно от всеки друг и нямало на света втори като него, защото на младини положил много усилия да усвои арфата и другите музикални инструменти. Сетне пък, когато нарасла силата и мощта му, дълго се трудил, та станал отличен ловец на дивеч с хрътка и със сокол и надминал всеки друг благородник, за когото сме чували да се говори. И както се разказва в книгата, той пръв установил основните правила за ловуване — как да се вдигне дивеч, как да се тръби с рог и всички думи, които имаме и до днес за лов със соколи и хрътки. И затова книгата за лов с хрътки и лов със соколи се нарича Книгата на сър Тристан[1].

Ето защо, струва ми се, всички благородници от стари родове трябва да почитат сър Тристан заради хубавите изрази, които употребяват днес и ще използват, додето свят светува, понеже чрез тях достойните мъже могат да различат благородника от йомена[2] и йомена от простия селяк. Тъй като онзи, който е от издигнат род, ще се стреми към благородни нрави и ще следва обичаите на благородните мъже.

И тъй, сър Тристан останал в Корнуол, додето порасъл и заякнал и навършил осемнайсет години. И крал Мелиодас много се радвал на Тристан, а също и кралицата, неговата съпруга, защото през целия си сетнешен живот, поради това, че Тристан я спасил от кладата, тя не го мразела, а много го обичала и му давала скъпи дарове. И където и да идел сър Тристан, людете от всички съсловия го обичали.

[1] Като „законодател на лова“ Тристан се явява за първи път в английска поема от XII в. Името му се споменава и в доста по-късни книги, посветени на ловното изкуство. ↑

[2] Йомен — тук думата е употребена в смисъл на „дребен земевладелец“. ↑

Глава 4

Как сър Мархаус дошъл от Ирландия да иска данък от Корнуол, инак щял да се сражава за него

Тогава се случило, че крал Агуизанс от Ирландия проводил хора при крал Марк от Корнуол за данъка, който Корнуол му плащал от много лета. И по това време крал Марк му дължал данък за седем години.

Ала крал Марк и васалите му отговорили на пратеника от Ирландия, че не ще получи от тях нищо. И рекли те на пратеника да се върне при крал Агуизанс.

— И кажи му, че няма да плащаме данък, а също, че ако иска да се сдобие с вечен данък от нас, корнуолци, нека изпрати някой верен рицар от своите земи да се сражава за правата му, а ние ще изберем друг да защити нашите права.

И с този отговор пратениците си отишли в Ирландия. И когато Агуизанс научил какво са отговорили на пратениците му, люто се разгневил. Тогава извикал при себе си сър Мархаус, храбър и благороден рицар и рицар на Кръглата маса. И този Мархаус бил брат на кралицата на Ирландия. Тогава кралят рекъл на Мархаус:

— Любезни братко сър Мархаус, моля ви, идете заради мен в Корнуол и извоювайте в битка данъка, който по право трябва да получаваме. И каквото ви струва това, ще ви го върна пребогато.

— Сър — рекъл сър Мархаус, — бъдете уверен, че няма да откажа да се сражавам за вашето право и за вашата земя дори с най-добрия рицар на Кръглата маса, тъй като познавам повечето от тях и делата им са ми известни. И за да увелича подвизите си и да спечеля слава, с радост ще потегля на път, за да защитя нашите права.

И с най-голяма бързина приготвили всичко, каквото било нужно на сър Мархаус. Тогава той тръгнал от Ирландия и скоро стигнал в Корнуол близо до замъка Тинтагил. И когато крал Марк разбрал, че е дошъл да се сражава за Ирландия, много се разтревожил, като видял, че е дошъл тъкмо добрият и благороден рицар сър Мархаус, защото не познавал рицар, който би дръзнал да излезе насреща му, понеже по онова време сър Мархаус се славел като един от най-достойните и прочути рицари на света.

И тъй, сър Мархаус чакал на кораба си в морето и всеки ден пращал вестоносци да искат от крал Марк да плати данъка, що дължал от седем години, или пък да намери рицар, който да се сражава с него за данъка. И такова послание сър Мархаус пращал на крал Марк всеки ден.

Тогава корнуолци известили навред, че рицарят, който приеме да се сражава заради данъка на Корнуол, ще бъде възнаграден така богато, че цял живот няма да му липсва нищо.

И някои от васалите посъветвали крал Марк да проводи пратеник в двора на крал Артур, за да търси сър Ланселот от Езерото, който по онова време се славел като най-достойния рицар на света. А пък други васали съветвали краля да не прави това и че всичко ще бъде напразно, тъй като сър Мархаус бил рицар на Кръглата маса.

— И затова никой от тях няма да иска да се бие с него, освен ако се намери рицар, който по своя воля да се сражава предрешен така, че да не го познаят.

И тъй, кралят и всичките му васали се съгласили, че няма смисъл да търсят помощ от рицар на Кръглата маса.

Стигнали в туй време и до крал Мелиодас вестта и слуховете, че сър Мархаус чака готов за бой край Тинтагил, ала крал Марк не може да намери рицар, който да се сражава с него. И когато младият Тристан чул това, разгневил се, че никой корнуолски рицар не смее да излезе срещу Мархаус от Ирландия.

Глава 5

Как Тристан се наел да се сражава в двубой заради данъка на Корнуол и как бил посветен в рицарство

Тозчас отишъл Тристан при баща си, крал Мелиодас, и го помолил за съвет какво е най-добре да се направи, за да се избави Корнуол от данъка.

— Защото, струва ми се, срамота е сър Мархаус, братът на ирландската кралица, да си иде, без някой да се сражава с него.

— Колкото за това — рекъл крал Мелиодас, — трябва да знаеш, синко Тристан, че сър Мархаус се слави като един от най-храбрите рицари на света и е рицар на Кръглата маса и затова аз не познавам рицар в тукашните земи, който може да излезе насреща му.

— Уви — рекъл Тристан, — жалко, че не съм още рицар. Ала оставя ли сър Мархаус да се върне така в Ирландия, нека Бог нивга да не ми даде слава. Ако бях вече рицар, щях да изляза насреща му. Затова, сър, моля ви, позволете ми да ида при крал Марк и, стига да не е пряко волята ви, той да ме посвети в рицарство.

— На драго сърце — рекъл крал Мелиодас. — Постъпи тъй, както ти подсказва храбростта.

Тогава сър Тристан дълбоко благодарил на баща си и се приготвил да иде в Корнуол.

По същото време дошъл пратеник от дъщерята на крал Фарамон от Франция и донесъл любовни писма за сър Тристан и те били много тъжни и пълни с любовна мъка. Ала сър Тристан не се зарадвал на писмата й, понеже не я обичал. Изпратила му тя също и една млада чудно хубава хрътка. И когато кралската дъщеря разбрала, че сър Тристан не я люби, тя умряла от скръб, както се разказва в книгата. Тогава същият оръженосец, който донесъл писмото и хрътката, пак пристигнал при сър Тристан, както ще узнаете по-нататък.

И тъй, младият Тристан отишъл при вуйчо си, крал Марк от Корнуол. И като стигнал там, чул да казват, че никой рицар не желае да се сражава със сър Мархаус.

Тогава сър Тристан се явил при вуйчо си и рекъл:

— Сър, ако ме посветите в рицарство, аз ще се бия със сър Мархаус.

— Кой си ти — рекъл кралят — и откъде идеш?

— Сър — отвърнал Тристан, — идвам от земите на крал Мелиодас, който е женен за сестра ви, и трябва да знаете, че съм благородник.

Погледнал крал Марк сър Тристан и видял, че на години е млад, ала е отлично сложен и едър.

— Любезни сър — рекъл кралят, — как ви е името и къде сте роден?

— Сър — отвърнал той, — името ми е Тристан и съм роден в страната Лион.

— Добре — рекъл кралят. — Ако приемете този двубой, ще ви посветя в рицарство.

— Тъкмо затуй съм дошъл при вас — рекъл Тристан, — и за нищо друго.

И тогава крал Марк го посветил в рицарство. И веднага след това пратил вестоносец при сър Мархаус с писма, за да му съобщи, че един млад рицар е готов да се бие с него до смърт.

— Може и тъй да е — рекъл сър Мархаус, — ала кажи на крал Марк, че няма да се сражавам с рицар, който не е от кралска кръв, ще рече — син на крал или син на кралица, роден от принц или принцеса.

И когато крал Марк научил това, пратил да повикат сър Тристан Лионски и му предал отговора на сър Мархаус.

Тогаз сър Тристан рекъл:

— Щом е тъй, нека знае, че и по бащина, и по майчина линия съм от благородна кръв като него. И чуйте сега, сър, ще ви открия, че съм син на крал Мелиодас, роден от собствената ви сестра, лейди Елизабет, която умря в гората, когато ме роди.

— О, Иисусе Христе! — рекъл крал Марк. — Добре дошъл при мен, мили племеннико.

Тогава кралят повелил с най-голяма бързина да дадат на сър Тристан кон и най-скъпи доспехи, каквито можело да се намерят и купят със злато и сребро. Сетне крал Марк пратил вестоносци да съобщят на сър Мархаус, че срещу него ще се сражава мъж от по-благороден род, отколкото е той самият, и името му е сър Тристан Лионски, син на крал Мелиодас и сестрата на крал Марк. Тогава сър Мархаус бил щастлив и доволен, че ще се срази с такъв благородник.

И тъй, крал Марк и сър Мархаус се споразумели двубоят да стане на един остров близо до корабите на сър Мархаус. И натоварили сър Тристан с коня му и всичко, каквото било нужно нему и на коня, на един кораб, та нищо не липсвало на сър Тристан. И когато крал Марк и корнуолските васали видели как гордо изправен тръгва сър Тристан да се сражава за правата на Корнуол, всички достойни мъже и жени заплакали от жал, като узнали и разбрали, че такъв млад рицар излага живота си на опасност за тяхното право.

Глава 6

Как сър Тристан пристигнал на острова, за да се срещне в двубой със сър Мархаус

И тъй, накратко, когато сър Тристан пристигнал на острова, погледнал към отсрещния бряг и видял шест кораба, закотвени близо до брега, а в сянката на корабите стоял на брега благородният рицар сър Мархаус от Ирландия. Тогава сър Тристан заповядал на слугата си Гувернал да свали коня му на брега и да приготви цялото му въоръжение за бой.

И когато всичко това било сторено, Тристан яхнал коня и както стоял добре натъкмен на седлото с щит на рамо, попитал Гувернал:

— Къде е рицарят, с когото ще се бия?

— Сър — рекъл Гувернал, — не го ли виждате? Мислех, че сте го видели. Ей го там, седи на кон в сянката на корабите с копие в ръка и щит на рамо.

— Вярно — рекъл благородният рицар сър Тристан. — Сега го виждам добре.

Сетне заповядал на слугата си Гувернал да се върне на кораба.

— И предай моите почитания на вуйчо ми, крал Марк, и го помоли, ако бъда убит в този двубой, да погребе тялото ми както намери за добре. А що се отнася до мен, нека знае, че никога няма да се предам от малодушие и ако бъда убит, а не избягам, не са изгубили данъка заради мен. Ако ли пък избягам или се предам като страхливец, кажи на вуйчо ми да не ме погребва по християнски. И заклевам те, ако ти е мил животът — рекъл сър Тристан на Гувернал, — не се приближавай до този остров, додето не видиш, че съм победен или убит, или додето аз не сразя онзи рицар.

И те се разделили, плачейки горко.

Глава 7

Как сър Тристан се сражавал срещу сър Мархаус и го победил и как сър Мархаус избягал на кораба си

Тогава сър Мархаус посъветвал сър Тристан и рекъл:

— Млади рицарю сър Тристан, защо си дошъл тук? Горко скърбя за твоята храброст, тъй като искам да знаеш, че съм изпитан рицар и най-добрите рицари на тези земи са изпитали силата на ръката ми, а не съм отстъпил в битка и на най-добрите рицари на света, затова те съветвам да се върнеш на кораба си.

— Благородни и опитни рицарю — отвърнал сър Тристан, — трябва да знаеш, че няма да се откажа от този спор, защото заради теб съм посветен в рицарство. И трябва да знаеш, че съм кралски син, заченат от кралица, и съм обещал по искане на вуйчо си и по собствено желание да се сражавам с теб до смърт и да избавя Корнуол от стария данък. И знай също, сър Мархаус, че главната причина, за да събера смелост да изпитам силите си срещу теб, е, че ти се славиш като един от най-достойните рицари на света и поради тази мълва и слава дръзнах да се сражавам с теб, тъй като не съм изпитвал силите си срещу никой храбър рицар. И понеже едва днес бях посветен в рицарство, много съм доволен, че ще се бия с такъв добър рицар като теб. И сега уверявам те, сър Мархаус, че съм решил да се прославя, като те победя, и макар да съм още неопитен, уповавам се на Бога, че ще се проявя достойно, като те победя, и така ще избавя Корнуол завинаги от необходимостта да плаща данък на Ирландия.

И като го чул сър Мархаус да казва какво възнамерява да стори, рекъл:

— Благородни рицарю, щом като искаш да спечелиш слава в двубой с мен, трябва да знаеш, че няма да се посрамиш, ако устоиш на три мои удара, защото за благородните ми подвизи, доказани и видени от всички, крал Артур ме въздигна за рицар на Кръглата маса.

Сетне затъкнали копията си и връхлетели един връз друг така настървено, че и двамата паднали наземи с все конете. И при сблъсъка сър Мархаус наранил тежко сър Тристан в ребрата с копието си, ала пак скочили пъргаво на крака, изтеглили мечове, вдигнали щитове и си разменили безчет удари, както подобава на разлютени и смели мъже. И след като дълго се били така, поспрели за малко, а сетне взели да се удрят по наличниците и забралата, ала скоро видели, че и от това няма полза, та пак се сблъскали като два овена и всеки се мъчел да повали другия.

Така се били те повече от половин ден и си нанесли безброй тежки рани и топла кръв струяла от тях на земята. Ала сър Тристан бил по-бодър и по-снажен от сър Мархаус, та не се задъхвал толкоз и с мощен удар стоварил меча си върху шлема на сър Мархаус, та острието разсякло шлема и стоманените брънки под него и се впило в черепа му. И така се затъкнал мечът в шлема и черепа, та сър Тристан три пъти го дръпнал, преди да успее да го извади от главата му. Тогава сър Мархаус паднал на колене, а къс от меча на сър Тристан останал забит в черепа му. И изведнъж сър Мархаус се изправил с мъка, захвърлил меча и щита си и хукнал към корабите си, а сър Тристан взел щита и меча му.

И когато сър Тристан видял сър Мархаус да бяга, викнал подире му:

— Е, рицарю на Кръглата маса, защо бягаш? Ти позориш себе си и рода си, тъй като аз съм само млад рицар и до днес храбростта ми не бе изпитвана, ала бих предпочел да ме насекат на сто парчета, нежели да бягам като теб.

Ала сър Мархаус не отвърнал ни дума и се отдалечил, като стенел тежко.

— Е, добре тогава, рицарю — рекъл сър Тристан, — заклевам се, че от днес насетне твоят меч и твоят щит ще станат мои. И ще нося щита ти при всичките си приключения и пред очите на крал Артур и рицарите на Кръглата маса.

Глава 8

Как, след като стигнал в Ирландия, сър Мархаус умрял от удара, който сър Тристан му нанесъл, и за раните на сър Тристан

А сър Мархаус и хората му незабавно потеглили за Ирландия. И щом стигнали при неговия зет, краля, той наредил да прегледат раните му. И когато прегледали главата, намерили вътре парче от меча на сър Тристан и никой лечител не могъл да го извади и така той умрял от меча на сър Тристан. И това парче от меч кралицата, неговата сестра, държала винаги у себе си, тъй като се надявала да отмъсти за брат си, ако може.

Сега да се върнем отново при сър Тристан, който бил тежко ранен и загубил толкова кръв, че скоро цял измръзнал и не можел да се държи на краката си. Тогава приседнал на едно хълмче, а кръвта му все течала. Скоро дошъл слугата му Гувернал с кораба му, а откъм другата страна се задало шествие от краля и васалите му.

И когато слязъл на сушата, кралят го прегърнал и с помощта на сенешала сър Динас завел сър Тристан в замъка Тинтагил. И там го прегледали най-старателно и го сложили да легне на постеля. И като видял раните му, крал Марк и лордовете му горко заплакали.

— Кълна се в Бога — рекъл крал Марк, — по-добре всичките си земи да загубя, нежели племенникът ми да умре.

Така сър Тристан лежал повече от месец и имало опасност да умре от онзи първи удар, дето сър Мархаус му нанесъл с копието, тъй като, както се разправя във френската книга, върхът на копието бил намазан с отрова, та сър Тристан да не може да оздравее. Тогава крал Марк и васалите му дълбоко се загрижили, понеже мислели, че сър Тристан никога вече не ще се оправи. И изпратил кралят да търсят всякакви лечители и знахари, и мъже, и жени, ала никой не можел да обещае, че ще спаси живота му.

Тогава дошла една дама, която била много мъдра, и казала ясно на крал Марк, на сър Тристан и на васалите, че сър Тристан няма да оздравее, ако не иде в страната, отдето е взета отровата, и че само в тази страна може да му се помогне и никъде другаде. Тъй казала дамата на краля. И когато крал Марк разбрал това, наредил да приготвят за сър Тристан хубав кораб, добре снабден с всичко необходимо, и завели в него сър Тристан и Гувернал, и сър Тристан си взел арфата, и така отплували за Ирландия.

И ето че за щастие пристигнали в Ирландия съвсем близо до замъка, дето били кралят и кралицата. И тогава той седнал на леглото и засвирил на арфата си весела песенчица, каквато никой в Ирландия не бил чувал до този ден. И когато разправили на краля и на кралицата за този рицар, който свирел тъй хубаво, кралят изпратил хора да го доведат и заръчал да прегледат раните му, а сетне го попитал как се казва, а той отговорил:

— Аз съм от страната Лион и името ми е Тантрист[1], а тази рана получих в двубой за правата на една дама.

— Кълна се в Бога — рекъл крал Агуизанс, — в тези земи ще получиш всяка помощ, каквато можем да ти дадем. Ала искам да знаеш, че в Корнуол претърпях най-голямата загуба, която един крал може да претърпи, защото там загубих най-добрия рицар на света — името му беше сър Мархаус, най-благороден мъж и рицар на Кръглата маса.

И разправил той на сър Тристан защо бил убит сър Мархаус. А сър Тристан се престорил на опечален, макар да знаел по-добре от краля как стои работата.

[1] Тантрист — Тристан преиначава името си, за да не узнаят кой е. ↑

Глава 9

Как сър Тристан бил поверен на грижите на Хубавата Изолда, за да му излекува раните

Тогава кралят оказал голямо благоволение на Тантрист и го поверил на грижите на дъщеря си, тъй като тя била отлична лечителка. И щом го прегледала, тя открила, че дълбоко в раната му има отрова, и не след дълго го изцерила. И поради това Тантрист силно залюбил Хубавата Изолда, защото, в онези дни тя била най-красивата девойка и благородница на света. И научил я Тантрист да свири на арфа и тя силно се привързала към него. А по туй време сър Паломид Сарацина бил в тази страна и кралят и кралицата високо го ценели. И всеки ден сър Паломид навестявал Хубавата Изолда и й носел много подаръци, защото горещо я любел. Забелязал Тантрист това, ала добре знаел, че сър Паломид е благороден рицар и могъщ воин. И трябва да ви кажа, че сър Тантрист много намразил сър Паломид, понеже Хубавата Изолда му открила, че Паломид бил съгласен да се покръсти заради нея. Така между Тантрист и сър Паломид се породила голяма ненавист.

Случило се тогава, че крал Агуизанс обявил голям турнир с двубои за ръката на една дама, която се наричала Владетелката на Ливадите и била близка братовчедка на краля. И който излезел победител, след три дни щял да се венчае за нея и да получи всичките й земи. И туй оповестили в Англия, Уелс, Шотландия и също във Франция и Бретан.

И тъй, един ден Хубавата Изолда отишла при сър Тантрист и му казала за този турнир, а той отговорил и рекъл:

— Любезна господарко, аз съм твърде слаб и неотдавна щях да умра, ако не бяхте вие с вашата добрина. И тъй, любезна господарко, какво искате да сторя? Знаете добре, господарко моя, че не мога да се сражавам.

— Ах, Тантрист — рекла Хубавата Изолда, — защо не желаете да участвате в този турнир? Сигурна съм, че сър Паломид ще бъде там и ще стори всичко, което е по силите му. И затова, Тантрист, идете и вие, инак вероятно сър Паломид ще спечели наградата.

— Господарко — рекъл Тантрист, — може и така да е, понеже той е опитен рицар, а аз съм съвсем млад и наскоро посветен в рицарство; и още в първия двубой се случи да бъда тежко ранен, както сама виждате. Ала ако знам, че ще бъдете моя дама, ще участвам в турнира, стига да запазите тайната и никой освен вас да не узнае, че ще се сражавам. И ако запазите тайната, ще изложа нищожния си живот на опасност заради вас и може би сър Паломид ще разбере кой е насреща му.

— Постарайте се според силите си — рекла Хубавата Изолда, — а пък аз ще намеря начин да ви снабдя с кон и доспехи.

— Тъй да бъде — отвърнал сър Тантрист, — ще изпълня повелята ви.

И тъй, в деня на турнира излязъл сър Паломид с черен щит и повалил много рицари, та всички се възхитили от него, защото надвил сър Гауейн, сър Гахерис, Агравейн, Багдемагус, Кей, Додинас Свирени, Саграмор Похотливи, Гумрет Дребосъка и Грифлет Син Божи. Всички тях сър Паломид повалил първия ден. И тогава мнозина рицари се изплашили от сър Паломид и го нарекли Рицаря с черния щит. И тъй, на този ден сър Паломид много се прославил.

Тогава крал Агуизанс отишъл при Тантрист и го попитал защо не иска да се сражава.

— Сър — отвърнал той, — неотдавна бях ранен и още не смея да се излагам на опасност.

Дошъл тогава същият онзи оръженосец, който бил изпратен при сър Тристан от дъщерята на френския крал, и като съгледал сър Тристан, паднал ничком пред него на земята. Видяла Хубавата Изолда с какво уважение се отнесъл оръженосецът към сър Тристан. И тозчас сър Тристан изтичал при оръженосеца, чието име било Хеб Славни, и от сърце го помолил в никакъв случай да не издава името му.

— Сър — отвърнал Хеб, — няма да разкрия името ви, освен по ваша заповед.

Глава 10

Как сър Тристан спечелил наградата на един турнир в Ирландия и принудил Паломид една година да не носи доспехи

Сетне сър Тристан го попитал какво търси в тези земи.

— Сър — рекъл той, — дойдох тук със сър Гауейн да получа рицарско звание и ако благоволите, искам вие да ме посветите в рицарство.

— Чакайте ме утре скришом и ще ви посветя, в рицарство на полето, дето е турнирът.

Тогаз Хубавата Изолда започнала все повече да подозира, че Тантрист е мъж с изпитана слава, и затова се възрадвала и още повече го обикнала. И тъй, на сутринта сър Паломид се приготвил и излязъл на полето, дето ставал турнирът, както първия ден. И там повалил Краля със стоте рицари и шотландския крал. Хубавата Изолда била поръчала и нагласила за сър Тристан бял кон и бели доспехи и той се стегнал за бой. Тогава тя го пуснала през една тайна врата и той излязъл на полето и сияел като светъл ангел. Тозчас го забелязал сър Паломид и в миг насочил копие срещу него, а сър Тристан сторил същото и тогава сър Тристан повалил сър Паломид наземи.

Вдигнала се подир туй голяма глъчка сред хората: някои викали, че е паднал сър Паломид, други викали, че е паднал Рицаря с черния щит. И трябва да знаете, че Хубавата Изолда много се зарадвала. И тогава сър Гауейн и неговите девет рицари се зачудили кой ли е този рицар, дето повалил сър Паломид. И никой не искал да се сражава с Тантрист, та и благородници, и простолюдие се отдръпнали настрана от него.

Сетне сър Тристан посветил Хеб в рицарство и го накарал да излезе и да се сражава в турнира и той се проявил отлично този ден. И след това Хеб не се отделял от сър Тристан.

И когато сър Паломид бил повален, трябва да знаете, че много се засрамил и колкото могъл по-незабелязано се измъкнал от полето. Ала сър Тристан зърнал това и бързо препуснал подир сър Паломид, настигнал го и му викнал да се обърне, защото искал още веднъж да го изпита, преди да го остави да си иде. Тогава сър Паломид се обърнал и се хвърлили един срещу друг с изтеглени мечове. Ала още с първия удар сър Тристан повалил Паломид и така го блъснал по главата, че той се строполил наземи. И рекъл му Тристан да се предаде и да му се подчини, инак ще го убие. И когато сър Паломид видял лицето му, така се изплашил от ударите му, че се съгласил да изпълни всичко.

— Добре тогава — рекъл сър Тристан, — ето какво искам от вас. Първо, закълнете се в живота си, че ще оставите на мира моята господарка Хубавата Изолда и не ще се доближавате до нея. А също и че дванайсет месеца и един ден не ще носите доспехи и въоръжение. Сега обещайте ми това, инак ще умрете.

— Горко ми — рекъл Паломид, — опозорен съм навеки.

Сетне се заклел, както му заповядал сър Тристан. И от яд и злоба сър Паломид разкъсал доспехите си и ги захвърлил.

И тъй, сър Тристан поел назад към замъка, дето била Хубавата Изолда. И ето че по пътя срещнал една девица, която търсела сър Ланселот, славния завоевател на замъка Печалната стража[1]. И попитала тази девица сър Тристан как му е името, защото й били казали, че е повалил сър Паломид, който преди туй повалил десетте рицари на Кръглата маса. И замолила девицата сър Тристан да й каже кой е и да не би да е сър Ланселот от Езерото, понеже смятала, че на света няма друг рицар, освен сър Ланселот, способен на такива бойни подвизи.

— Любезна девице — отвърнал сър Тристан, — трябва да знаете, че не съм сър Ланселот, тъй като никога не съм имал неговата храброст, ала с божията воля може да стана също такъв славен рицар като славния рицар сър Ланселот.

— Тогава, благородни рицарю — рекла тя, — вдигнете забралото на шлема си.

И като видяла лицето му, помислила си, че никога не е виждала по-хубаво мъжко лице и по-напет рицар. И като се уверила, че той не е сър Ланселот, тя се сбогувала и се отдалечила.

И тогава сър Тристан влязъл тайно през задната порта, дето го чакала Хубавата Изолда, а тя го посрещнала с радост и благодарила на Бога за успеха му. И не след дълго кралят и кралицата разбрали, че рицарят, който победил сър Паломид, бил Тантрист, та почнали да се отнасят към него с още по-голямо внимание, отколкото преди.

[1] Става дума за един от първите подвизи на Ланселот, описан във френски роман, но не и от Малори. ↑

Глава 11

Как кралицата научила, че сър Тристан е убил брат й, сър Мархаус, и в каква опасност изпаднал той

Тъй прекарал сър Тантрист при тях дълго време, обграден с обич от краля и кралицата, и особено от Хубавата Изолда. Ала ето че един ден кралицата и Хубавата Изолда приготвили баня за сър Тантрист. И додето той се къпел, кралицата и дъщеря й Изолда се разхождали насам-натам из покоите му, а в туй време Гувернал и Хеб прислужвали на Тантрист. Най-подир кралицата видяла меча му на постелята, изтеглила го по една случайност от ножницата и дълго го разглеждала, та и двете рекли, че е много хубав. Ала на около педя и половина от върха му от острието било отчупено голямо парче. И когато кралицата забелязала нащърбеното място на меча, спомнила си за парчето, намерено в черепа на сър Мархаус, храбрия рицар, който бил неин брат.

— Горко ни — рекла кралицата на дъщеря си Хубавата Изолда, — този рицар е злодеят, дето уби брат ми, твоя вуйчо.

И когато Изолда чула тези думи, се изплашила, защото много обичала сър Тристан и добре познавала жестокостта на майка си, кралицата.

Тозчас отишла кралицата в покоите си, отворила ковчежето и взела от него парчето стомана, което извадили от черепа на сър Мархаус, след като умрял. Сетне изтичала с това парче при меча, който бил на постелята. И като поставила парчето стомана на меча, то прилегнало така, че острието изглеждало като да е току-що счупено.

Грабнала тогава кралицата настървено меча в ръка и се втурнала с все сила право към Тантрист, както лежал в банята, и щяла да го промуши, ала сър Хеб успял да я хване и изтръгнал меча от нея, инак щяла да го прободе.

И когато й попречили да изпълни коварното си намерение, тя отишла при съпруга си, крал Агуизанс, коленичила пред него и рекла:

— О, господарю мой, тук в дома ни е този рицар злодей, дето уби моя брат и твоя слуга, благородния рицар сър Мархаус.

— Кой е той? — запитал крал Агуизанс. — И къде се намира?

— Сър — отвърнала тя, — той е сър Тантрист, същият рицар, когото дъщеря ми Изолда изцери.

— Горко ми — рекъл кралят, — това дълбоко ме наскърбява, тъй като той е един от най-благородните рицари, които съм виждал да се сражават. Ала заповядвам ви, не търсете разплата с него, а оставете това на мен.

Тогава кралят влязъл в покоите на сър Тантрист и го намерил въоръжен и готов да яхне коня си. И когато кралят го видял в пълно въоръжение и готов да се качи на седлото, рекъл му:

— Не, Тантрист, няма полза да меря сили с теб, ала ето какво ще сторя, за да спася честта си, понеже, додето си в моя двор, не е почтено да те убия. При едно условие ще ти позволя да напуснеш двора ми в безопасност — ако ми кажеш кой е баща ти и как ти е името и дали ти уби сър Мархаус, брата на моята съпруга.

Глава 12

Как сър Тристан се разделил с краля и с Хубавата Изолда и като напуснал Ирландия, се завърнал в Корнуол

— Сър — рекъл сър Тристан, — ще ви открия истината: името на баща ми е сър Мелиодас, крал на Лион, а майка ми се казваше Елизабет и беше сестра на крал Марк от Корнуол. Майка му умряла при раждането ми в гората и затуй, преди да умре, наредила, когато ме кръщават, да ме нарекат Тристан. И тъй като не исках да знаят тук кой съм, обърнах името си на Тантрист. А в Корнуол се сражавах вместо вуйчо си заради данъка и заради правата, които имахте от много години над Корнуол. И знайте, че приех този двубой от уважение към вуйчо си и от любов към Корнуол, а също и за да спечеля слава, защото тъкмо в деня, когато се бих със сър Мархаус, бях посветен в рицарство и никога до този ден не бях се сражавал с рицар, а колкото до него, той си отиде жив оттам и остави меча и щита си.

— Кълна се в Бога — рекъл кралят, — мога само да кажа, че си постъпил по рицарски и твой дълг е било да защитиш правата им и да спечелиш слава, както подобава на рицар. Въпреки това достойнството не ми позволява да те оставя в тези земи, без да предизвикам недоволството на своите васали, на кралицата си и на роднините й.

— Сър — рекъл Тристан, — благодаря ви за щедрото гостоприемство, което получих тук от вас, и за голямата добрина, която моята господарка, дъщеря ви, показа към мен. И затова знайте, че може би ще спечелите повече, ако остана жив, отколкото от смъртта ми, защото нищо чудно да се случи някой ден да ви сторя добро из обширните земи на Англия и тогава ще се радвате, че сте ми оказали такава милост. Заклевам се също в рицарската си чест, че където и да ида, ще бъда верен слуга и рицар на моята господарка, дъщеря ви, в добро и зло, и никога не ще откажа да сторя за нея всичко, каквото един рицар може да стори. И моля ви, благоволете да ми разрешите да се сбогувам с моята господарка, дъщеря ви, и с вашите васали и рицари.

— На драго сърце — отвърнал кралят.

Тогава сър Тристан отишъл при Хубавата Изолда да се сбогува с нея и й открил всичко — кой е и как е променил името си, за да не го познаят, и как една жена му казала, че никога не ще се излекува, докато не иде в страната, дето била приготвена отровата.

— И нямаше да избягна смъртта си, ако не беше вашата помощ.

— О, благородни рицарю — рекла Хубавата Изолда, — голяма е скръбта ми, че си отивате, защото никога не съм срещала друг мъж, тъй достоен за моята благосклонност.

И тя заплакала горчиво.

— Господарко моя — рекъл сър Тристан, — трябва да узнаете, че името ми е Тристан Лионски и съм син на крал Мелиодас, роден от неговата кралица. И заклевам ви се, че ще бъда ваш верен рицар, додето съм жив.

— Сполай ви — рекла Хубавата Изолда. — А аз се заклевам, че седем години няма да се омъжа, освен с ваше съгласие, и за когото вие кажете да се омъжа, него ще взема, и той ще ме вземе само ако вие склоните.

Сетне двамата си разменили пръстени и сър Тристан си отишъл, като я оставил горко да ридае и да въздиша.

После отишъл право в двора при васалите и се сбогувал и с най-богатите, и с най-бедните и открито им рекъл:

— Благородни лордове, ето че съм принуден да си вървя вече. И ако има сред вас някой, когото съм обидил, или мъж, когото съм оскърбил, нека се оплаче още сега, преди да си ида, и аз ще сторя всичко, що е по силите ми, да изкупя вината си. И ако има тук някой, който желае да ми стори зло или да говори зли и позорни думи зад гърба ми, нека ги каже сега, ето, готов съм за двубой и ще му се отплатя в битка лице в лице.

Ала всички мълчали и никой не рекъл ни дума. И макар че имало между тях рицари от рода на кралицата и от рода на сър Мархаус, никой не посмял да излезе насреща му.

Глава 13

Как сър Тристан и крал Марк се сражавали и наранили заради любовта на съпругата на един рицар

И тъй, сър Тристан отплавал и с добър попътен вятър пристигнал край Тинтагил в Корнуол. И в тези дни крал Марк живеел в благоденствие, та като чул, че сър Тристан е пристигнал, излекуван от раните си, много се зарадвал, а също и васалите му. И след известно време Тристан отишъл при баща си, крал Мелиодас, и там кралят и кралицата го посрещнали с най-голяма радост. И крал Мелиодас и кралицата му щедро дарили сър Тристан със значителна част от земите и богатствата си.

Сетне, с разрешението на баща си, крал Мелиодас, той пак се върнал в двора на крал Марк и живял там сред буйно веселие дълго време, додето се случило тъй, че се породила ревност и ненавист между крал Марк и сър Тристан, понеже и двамата обикнали една и съща дама. И тя била съпруга на херцог, когото наричали сър Сегуарид, и тази дама силно любела сър Тристан, а и той нея, тъй като била голяма красавица и сър Тристан добре виждал това. Ала крал Марк разбрал всичко и започнал да я ревнува, понеже бил много влюбен в нея.

И случило се веднъж, че дамата изпратила едно джудже при сър Тристан с молба, ако я люби, да иде при нея на следната нощ.

— И тя заръча още да не отивате при нея, ако не сте добре въоръжен, тъй като мъжът й е храбър рицар.

Тогава сър Тристан отговорил на джуджето:

— Предай на господарката си моите почитания и й кажи, че непременно ще бъда при нея в определения час.

И като получило този отговор, джуджето си отишло. Ала крал Марк узнал, че е ходило при сър Тристан със заръка от съпругата на Сегуарид. Тогава крал Марк заповядал да доведат джуджето и когато то дошло, насила го накарал да му открие защо и с каква поръка е идвало при сър Тристан.

— А сега — рекъл крал Марк, — върви където щеш и ако ти е мил животът, не казвай никому ни дума за това, което ми съобщи.

И тъй, джуджето си отишло. И през същата нощ, когато била определена срещата между съпругата на Сегуарид и сър Тристан, крал Марк се въоръжил, приготвил се за бой и като взел със себе си двама свои рицари съветници, препуснал напред, та да дебне край пътя и да пресрещне сър Тристан.

И ето че, когато сър Тристан се задал по пътя на кон и с копие в ръка, крал Марк изведнъж се хвърлил отгоре му с двамата рицари. И всички заедно го нападнали с копията си и крал Марк ранил сър Тристан тежко в гърдите. Тогава сър Тристан затъкнал копие и така лошо пробол вуйчо си, крал Марк, че той рухнал на земята и тъй се натъртил, че изгубил свяст и дълго не могъл да се съвземе. Сетне сър Тристан се втурнал към единия рицар, а подир туй и към другия, повалил ги на студената земя и те останали да лежат там.

След това, макар и тежко ранен, сър Тристан отишъл при дамата и я намерил да го чака край една странична порта.

Глава 14

Как сър Тристан споделил ложето на дамата и как съпругът й се сражавал със сър Тристан

И тъй, посрещнала го тя мило и двамата се прегърнали. После дамата заръчала да се погрижат добре за коня му, а доспехите му свалила сама. Сетне те бързо се навечеряли и си легнали много радостни и щастливи. Ала поради страстта си сър Тристан не се сетил за прясната рана, която крал Марк му нанесъл. И тъй, окървавил той горната и долната постеля, възглавието и завивката.

И не след дълго дошла една прислужница и предупредила дамата, че господарят й е наблизо, на хвърлей стрела разстояние. Тогава тя накарала сър Тристан да стане и той се въоръжил, яхнал коня и си тръгнал. В туй време се върнал господарят й Сегуарид и като видял леглото разхвърляно, доближил се и на светлината на свещта видял, че в него е лежал ранен рицар.

— О, коварна изменнице — рекъл той, — защо ми изневери?

И като изтеглил меча си, казал:

— Ако не ми откриеш кой е лежал тук, на мига ще умреш.

— Ах, милост, господарю мой — викнала дамата и вдигнала ръце. — Не ме убивай и ще ти кажа кой лежа тук.

— Казвай веднага — рекъл Сегуарид, — искам да чуя истината.

И тя ужасена му рекла:

— Сър Тристан беше при мен, ала като идвал насам, го ранили тежко.

— Ах, коварна изменнице — викнал Сегуарид, — къде е той сега?

— Сър — отговорила тя, — той се въоръжи, яхна коня и едва ли е на повече от половин миля оттук.

— Това е добре — рекъл Сегуарид.

Сетне бързо се въоръжил, яхнал коня си и препуснал подир сър Тристан, който се бил отправил към Тинтагил. И не след дълго настигнал сър Тристан и викнал:

— Обърни се, коварни рицарю изменнико!

Тогава сър Тристан се извърнал към него. И тутакси Сегуарид връхлетял срещу сър Тристан и го ударил с копието си с такава сила, че то се разтрошило на парчета. Сетне изтеглил меча си и не веднъж и дваж го стоварил върху сър Тристан.

— Благородни рицарю — рекъл сър Тристан, — съветвам ви да не ме удряте повече, макар че поради злото, що съм ви сторил, ще търпя доколкото мога.

— Не — рекъл Сегуарид, — това няма да го бъде — или ти ще умреш, или аз.

Тогава сър Тристан изтеглил меча, пришпорил яростно коня си срещу него и посякъл сър Сегуарид през кръста, та той паднал на земята в несвяст.

И тъй, сър Тристан го оставил да лежи там и продължил пътя си. И като стигнал в Тинтагил, прибрал се в покоите си скришом, понеже не искал да се разбере, че е ранен. А хората на сър Сегуарид тръгнали подир господаря си и скоро го намерили тежко ранен насред полето. Тогава го занесли у дома върху щита му и там той лежал дълго, додето оздравее, ала най-сетне се оправил.

И крал Марк също не искал да се разбере, че сър Тристан и той са се сражавали през тази нощ. А колкото до сър Тристан, той дори не подозирал, че се е бил с крал Марк. И рицарите от свитата на крал Марк често ходели при сър Тристан да го утешават, додето лежал болен в постелята си. Ала от този ден насетне през целия си живот крал Марк не обичал сър Тристан и макар да си говорели най-любезно, никак не се обичали.

И тъй, изминали много дни и седмици и всичко било забравено и простено, понеже сър Сегуарид не дръзвал да се сражава със сър Тристан поради чудната му храброст, а също и поради това, че бил племенник на крал Марк. И затуй не сторил нищо — защото, който е оскърбен тайно, не желае да бъде опозорен и открито.

Глава 15

Как сър Блеоберис поискал най-хубавата дама от двора на крал Марк, как я взел и как после се сражавал заради нея

Случило се един ден, че храбрият рицар Блеоберис Гански, брат на Бламор Гански и близък роднина на сър Ланселот от Езерото, дошъл в двора на крал Марк и отправил към краля молба да му даде какъвто дар поиска от неговия двор. И когато кралят чул молбата му, много се зачудил, ала понеже той бил рицар на Кръглата маса и прославен мъж, крал Марк се съгласил да изпълни желанието му.

— Ето какво искам — рекъл сър Блеоберис, — ще ми дадете най-хубавата дама от вашия двор, която си избера.

— Не мога да ви откажа — отвърнал крал Марк. — Избирайте според волята си.

И тогава сър Блеоберис избрал жената на сър Сегуарид, хванал я за ръка и излязъл с нея. Сетне яхнал коня си, сложил я да седне зад оръженосеца и потеглил по пътя си.

Когато сър Сегуарид научил, че съпругата му е тръгнала с един рицар от двора на крал Артур, въоръжил се и препуснал подир рицаря да я избави. И след като Блеоберис отвел тази дама, крал Марк и целият му двор люто се разгневили.

Ала някои дами знаели за голямата любов между сър Тристан и тази дама и че тя люби сър Тристан повече от всички други рицари на света. И една от тях порицала най-строго сър Тристан и го нарекла страхливец, който позори рицарската си чест, като позволява тъй позорно да бъде отведена дама от двора на вуйчо му, ала тя искала да каже, че е допуснал това, макар да се обичали от все сърце. Ала сър Тристан й отговорил ето така:

— Любезна господарко, не е моя работа да се меся, когато нейният господар и съпруг е тук. Ако съпругът й не беше тук, в двора, вероятно за честта на този двор щях да стана неин закрилник. И ако сър Сегуарид не успее да я избави, може би аз ще си поговоря с онзи храбър рицар, преди да напусне земите ни.

Наскоро след това дошъл в двора един от оръженосците на сър Сегуарид и разказал, че господарят му бил надвит и смъртноранен, и рекъл:

— Когато той се опита да избави жена си, сър Блеоберис го повали и тежко го рани.

Тогаз крал Марк дълбоко се опечалил, а с него и целият му двор. И като чул сър Тристан всичко това, засрамил се и люто се разгневил, та начаса се въоръжил и яхнал коня си, а слугата Гувернал го последвал с щита и копието му.

И както препускал, сър Тристан срещнал братовчед си, сър Андред, а той бил изпратен по заповед на крал Марк да намери и заведе при него, ако е по силите му, двама рицари от двора на крал Артур, които странствали из земите му да търсят приключения. И когато Тристан видял сър Андред, запитал го какви вести носи.

— Господ да ми е на помощ — отвърнал сър Андред, — по-лошо нещо не ми се е случвало, защото по заповед на крал Марк бях изпратен да търся двама рицари от двора на крал Артур, а единият от тях ме нападна и ме рани и никак не обърна внимание на туй, което имах да му предам.

— Любезни братовчеде — рекъл сър Тристан, — върви си по пътя, а ако ги срещна, може би ще успея да отмъстя за теб.

И тъй, сър Андред поел към Корнуол, а сър Тристан препуснал подир двамата рицари. И единият от тях се наричал Саграмор Похотливи, а другият — Додинас Свирепи.

Глава 16

Как сър Тристан се сражавал с двама рицари на Кръглата маса

Не след дълго сър Тристан видял пред себе си тези двама снажни рицари.

— Сър — рекъл Гувернал на господаря си, — съветвам ви да не захващате битка с тях, защото те са изпитани рицари от двора на крал Артур.

— Колкото за това — отвърнал сър Тристан, — никак не се съмнявай, че ще вляза в битка с тях, за да спечеля слава, тъй като много дни изминаха, откак не съм мерил сили в двубой.

— Ваша воля — рекъл Гувернал.

И тогава сър Тристан, без да се бави, ги запитал откъде идват, накъде отиват и какво търсят в този край.

Ала сър Саграмор погледнал с презрение сър Тристан и вместо да отвърне на въпроса му, запитал го на свой ред:

— Любезни рицарю, ти от Корнуол ли си?

— Защо питаш? — рекъл сър Тристан.

— Защото рядко се случва някой от вас, корнуолските рицари, да е храбър воин — отвърнал сър Саграмор. — Само преди два часа срещнахме един от тези корнуолски рицари и големи думи издума той, ала после с малко усилие бе повален на земята. И както ми се струва, и ти ще получиш същия трофей като него.

— Любезни лордове — рекъл сър Тристан, — може пък да се случи тъй, че аз да заслужа по-висока чест от него, и щете не щете, ще се сражавам с вас, понеже тоз, когото победихте, е мой братовчед. И затова напрегнете сили и да знаете, че ако не докажете сред тези поля, че сте по-достойни, един корнуолски рицар ще надвие и двама ви.

И като чул тези думи, сър Додинас Свирепи грабнал копие в ръка и рекъл:

— Благородни рицарю, отбранявай се!

И тогава двамата се поотдръпнали малко, а после връхлетели един връз друг с гръм и трясък. И копието на сър Додинас се строшило на парчета, ала сър Тристан му нанесъл още по-силен удар и го съборил през задницата на коня, та той едва не си счупил врата.

Когато сър Саграмор видял как паднал другарят му, зачудил се кой ли може да е този рицар. И тогава насочил напред копието си, а сър Тристан сторил същото и двамата връхлетели един връз друг с гръм и трясък. И сър Тристан го блъснал така, че повалил и него, и коня му наземи и при падането той си счупил бедрото.

И като извършил всичко това, сър Тристан ги запитал:

— Любезни рицари, стига ли ви толкоз? Няма ли по-силни рицари в двора на крал Артур? Срамота е да клеветите нас, корнуолските рицари, защото може да се случи един корнуолски рицар да ви победи.

— Вярно е — рекъл сър Саграмор, — добре разбрахме това. Ала моля ви, кажете ни истинското си име, както изисква рицарската клетва.

— Твърде много ме задължават думите ви — отвърнал сър Тристан — и щом държите да го научите, знайте, че името ми е сър Тристан Лионски, син на крал Мелиодас и племенник на крал Марк.

Тогава тези двама рицари силно се възрадвали, че са се сражавали със сър Тристан, и дружески го помолили да остане при тях.

— Не мога — отвърнал сър Тристан, — тъй като трябва да се сражавам с един ваш другар на име сър Блеоберис де Ганис.

— Господ да ви дари успех — рекли сър Додинас и Саграмор.

И тогава сър Тристан си тръгнал и продължил по пътя си. И скоро видял недалеч пред себе си в една долина сър Блеоберис на кон, а зад оръженосеца му яздела съпругата на сър Сегуарид.

Глава 17

Как сър Тристан се сражавал със сър Блеоберис за една дама и как дамата трябвало да избира с кого от рицарите да тръгне

Тогава сър Тристан препуснал стремглаво и като го настигнал, рекъл:

— Спри се, рицарю от Артуровия двор! Заведи обратно тази дама или я предай на мен.

— Не ще сторя нито едното, нито другото — отвърнал Блеоберис. — Няма корнуолски рицар, от когото да се уплаша толкоз, че да му я предам.

— Защо? — запитал сър Тристан. — Нима корнуолските рицари отстъпват по нещо на другите? Тъкмо днес двама рицари от вашия двор се биха с мен на не повече от три мили оттук и преди да се разделим, разбраха, че един корнуолски рицар струва колкото двамата.

— Как им бяха имената? — запитал Блеоберис.

— Казаха ми, че единият се наричал сър Саграмор Похотливи, а другият — Додинас Свирепи — отвърнал сър Тристан.

— Аха — рекъл сър Блеоберис, — с тях ли се бихте? Кълна се в Бога, те са смели рицари и твърде прославени мъже и ако сте победили и двамата, сигурно сте храбър рицар. Ала дори да сте ги победили и двамата, не се боя от вас и ще трябва първо да победите и мен, преди да си възвърнете тази дама.

— Тогава отбранявайте се! — рекъл сър Тристан.

И тъй, поотдръпнали се те малко, а сетне връхлетели един връз друг с гръм и трясък, та и двамата паднали наземи с все конете си. После скочили отново на крака и настървено си разменили безчет могъщи удари с меч и тъй се дебнели и налитали ту отляво, ту отдясно повече от два часа. И по едно време се сблъскали с такава сила, че и двамата се строполили на земята. Тогава сър Блеоберис де Ганис отстъпил назад и рекъл:

— Чуйте, благородни и храбри рицарю, възпрете за миг ръката си и нека поговорим.

— Питайте — рекъл Тристан, — аз ще ви отговоря.

— Сър — рекъл Блеоберис, — искам да знам откъде сте, кой ви праща и как се казвате.

— Кълна се в Бога — рекъл сър Тристан, — не се боя да ви открия името си. Трябва да знаете, че съм син на крал Мелиодас, а майка ми е сестра на крал Марк, и още, че името ми е сър Тристан Лионски, а крал Марк ми е вуйчо.

— Истина ви казвам — рекъл Блеоберис, — радвам се, че ви срещнах, тъй като вие сте рицарят, който уби сър Мархаус в двубой на един остров заради данъка на Корнуол. И вие победихте храбрия рицар сър Паломид в турнира на един остров, дето той сразил сър Гауейн и деветте му другари.

— Кълна се в Бога, че съм същият този рицар — рекъл сър Тристан. — И сега, след като ви казах името си, благоволете и вие да ми кажете своето.

— Трябва да знаете, че името ми е сър Блеоберис де Ганис, а брат ми се нарича сър Бламор де Ганис и е храбър рицар. И ние сме сестрини синове на господаря сър Ланселот от Езерото, който е един от най-храбрите рицари на света.

— Истина е — отвърнал сър Тристан. — Сър Ланселот няма равен на себе си по благородство и рицарска чест. Затова никак не желая да се сражавам повече с вас поради уважението, което храня към сър Ланселот.

— Повярвайте — отвърнал Блеоберис, — и на мен не ми се ще да се бия с вас. Ала тъй като сте поели подире ми, за да си върнете тази дама, предлагам ви любезно, учтиво и великодушно да решим спора си тук на това място. Нека тази дама застане помежду ни и при когото иде, той ще я отведе със себе си в мир.

— Съгласен съм — отвърнал Тристан, — защото мисля, че тя ще остави вас и ще дойде с мен.

— Сега ще видим — рекъл Блеоберис.

Глава 18

Как дамата отказала да иде при сър Тристан и останала със сър Блеоберис и как пожелала да се върне при съпруга си

И като се изправила помежду им, тя рекла на сър Тристан тези думи:

— Трябва да знаете, сър Тристан Лионски, че доскоро вие бяхте рицарят, когото най-много обичах и комуто най вярвах на света, и си мислех, че и вие ме обичате повече от всички други дами. Ала когато видяхте как този рицар ме отвежда, вие не се опитахте да ме избавите, а оставихте господаря ми Сегуарид да препуска след мен. И макар до този миг да мислех, че ме любите, сега ще ви напусна и никога вече няма да ви любя.

И с тези думи тя отишла при Блеоберис. Като видял това, сър Тристан люто се разгневил на тази дама и се срамувал да се върне в двора.

— Сър Тристан — рекъл Блеоберис, — вината е ваша, тъй като разбирам от думите на тази дама, че тя по-рано ви е вярвала повече, отколкото на всеки друг рицар по света, и както казва, вие сте я измамили и затова трябва да знаете, никой не е в състояние да задържи тоз, що иска да си иде. Ала за да не ви огорча, бих предпочел да ви я отстъпя, ако желае да остане с вас.

— Не — рекла дамата, — кълна се в Бога, че никога няма да тръгна с него, защото си мислех, че този, когото обичам най-много, също ме обича. И затова, сър Тристан, вървете си, откъдето сте дошли, защото, дори да бяхте победили този рицар, което можеше да се очаква, никога не бих дошла с вас. И ще помоля този тъй благороден рицар, преди да напусне тукашните земи, да ме заведе в манастира, дето се намира моят господар, сър Сегуарид.

— Кълна се в Бога — рекъл Блеоберис, — трябва да знаете, храбри рицарю сър Тристан, че крал Марк ми даде право да си поискам някакъв дар от неговия двор и аз си харесах най-много тази дама, макар да е омъжена и да си има господар, ала сега, след като изпълних поставената ми заръка, ще я върна на съпруга й и ще сторя това главно от уважение към вас, сър Тристан. А ако тя пожелае, нека бъде ваша.

— Благодаря ви — отвърнал сър Тристан, — ала след любовта си с нея отсега нататък много ще внимавам коя дама залюбвам и на коя вярвам, защото, ако съпругът й, сър Сегуарид, не беше в двора, аз пръв щях да тръгна да ви гоня. Ала щом тя ме изоставя, кълна се в рицарската си чест, че добре ще внимавам кого обичам и кому вярвам.

И тъй, те се сбогували и се разделили. И сър Тристан отишъл в Тинтагил, а сър Блеоберис отишъл в манастира, дето сър Сегуарид лежал тежко ранен, предал му дамата и си тръгнал, както подобава на благороден рицар. И когато сър Сегуарид видял съпругата си, утешило се сърцето му. Тогава тя разказала как сър Тристан влязъл в люта битка със сър Блеоберис и го принудил да я върне у дома. И думите й много зарадвали сър Сегуарид и той бил доволен, че сър Тристан е постъпил така. А подир време тя разправила от край до край на крал Марк за двубоя между сър Тристан и сър Блеоберис.

Глава 19

Как крал Марк проводил сър Тристан в Ирландия, за да доведе Хубавата Изолда, и как той случайно стигнал в Англия

И от този ден насетне крал Марк започнал да таи в сърцето си желание да погуби сър Тристан. И намислил тогава да го проводи в Ирландия за Хубавата Изолда, защото сър Тристан така възхвалявал нейната красота и доброта, че крал Марк решил да се ожени за нея и помолил сър Тристан да иде като негов пратеник в Ирландия. Всичко туй сторил с цел да погуби сър Тристан. Ала сър Тристан, за да угоди на вуйчо си, не отказал да изпълни заръката, а въпреки опасностите и неизвестността, които го очаквали, се приготвил за път по най-достоен начин. И взел сър Тристан със себе си най-добрите рицари в двора и те се натъкмили най-богато според тогавашния обичай. И тъй, сър Тристан тръгнал и отплавал по море с цялата си дружина.

Ала скоро, щом излезли в открито море, връхлетяла ги буря и ги изтласкала обратно към английския бряг. И ето че най-подир стигнали близо до Камелот и с радост стъпили на сушата. И когато слезли там, сър Тристан опънал шатъра си на камелотска земя и закачил щита си отпред.

И на същия този ден дошли двама рицари от двора на крал Артур и единият бил сър Ектор де Марис, а другият — сър Морганор. И те ударили по щита му и го призовали да излезе и да се сражава с тях, ако желае.

— Ще приема предизвикателството ви — отвърнал сър Тристан, — стига да почакате малко.

И той се въоръжил само с едно копие и повалил първо сър Ектор де Марис, а после и сър Морганор и те здраво се натъртили. И както лежали на земята, запитали сър Тристан кой е и от коя земя идва.

— Любезни лордове — отвърнал сър Тристан, — трябва да знаете, че съм от Корнуол.

— Горко ми — рекъл сър Ектор, — какъв срам за мен, че съм победен от корнуолски рицар!

И от мъка сър Ектор си хвърлил доспехите и си отишъл пешком, тъй като не желаел да язди повече.

Глава 20

Как сър Агуизанс от Ирландия бил повикан в двора на крал Артур заради измяна

Случило се по това време, че сър Блеоберис и сър Бламор де Ганис, които били братя, призовали ирландския крал Агуизанс да се яви в двора на крал Артур под страх, че може да загуби благоволението на крал Артур. И ако ирландският крал не отидел на определения и уречен ден, щял да бъде лишен от земите си.

Ала станало тъй, че на определения ден нито крал Артур, нито сър Ланселот можели да присъстват там, за да го съдят, тъй като крал Артур бил със сър Ланселот в замъка Веселата стража. И затова крал Артур определил крал Карадос и шотландския крал за съдии на този ден.

И когато тези крале дошли в Камелот, пристигнал и ирландският крал Агуизанс да се срещне с обвинителите си. Явил се тогава Бламор де Ганис и укорил ирландския крал в предателство, защото измамнически бил убил един негов братовчед в двора си.

Кралят бил твърде объркан от това обвинение, тъй като, макар да го призовали в името на крал Артур, преди да иде в Камелот, не знаел по каква причина го викат там. Ала щом изслушал думите на сър Бламор, ясно разбрал, че не му остава друг изход, освен да отвърне според рицарския обичай, защото в онези времена, ако някой бъдел обвинен в измяна или убийство, длъжен бил да се сражава в двубой или пък да намери друг рицар, който да защити честта му. И в онези дни всякакви убийства били наричани измяна. Затова, когато крал Агуизанс чул обвинението, тежко се угрижил, понеже знаел сър Бламор като рицар благороден и от благородно потекло. Ала ирландският крал нямал възможност да обмисля дълго какво да стори, защото съдиите му дали едва три дни да приготви отговора си. И тъй, кралят се прибрал в покоите си.

През туй време край шатъра на сър Тристан минала една дама, която плачела горко.

— Какво ви мъчи — запитал сър Тристан, — та плачете тъй горко?

— Ах, благородни рицарю — рекла дамата, — ако не ми помогне някой храбър рицар, опозорена съм, защото една знатна и почтена дама ме изпрати да занеса хубав и богато украсен щит на сър Ланселот от Езерото, ала тук наблизо ме срещна рицар, събори ме от коня и ми отне щита.

— Чуйте, господарко — рекъл сър Тристан, — заради моя господар сър Ланселот ще намеря и ще ви върна щита или ще бъда победен в битка за него.

И тъй, сър Тристан яхнал коня и запитал дамата накъде е отишъл рицарят, и тя му казала. И той препуснал подире му и скоро го догонил. И тогава сър Тристан му заповядал да се обърне и да му даде щита.

Глава 21

Как сър Тристан отнел щита от един рицар и как Гувернал му разказал за крал Агуизанс

Обърнал рицарят коня си и се приготвил за бой. И тогава сър Тристан му нанесъл такъв удар с меча си, че той се търколил на земята и тозчас се предал на сър Тристан.

— Щом е тъй, елате с мен — рекъл сър Тристан — и върнете щита на дамата.

И рицарят с мъка се качил на коня си и тръгнал със сър Тристан. И по пътя сър Тристан го попитал как се казва, а той отговорил:

— Името ми е Брюнис Безмилостни.

И като върнал щита на дамата, рицарят рекъл:

— Сър, ето че злото, що извърших с този щит, е поправено.

Тогава сър Тристан го пуснал да си върви, ала по-късно горчиво се каел за това, понеже Брюнис бил заклет враг на мнозина храбри рицари от двора на крал Артур.

Сетне, когато сър Тристан се прибрал в шатъра си, дошъл слугата Гувериал и му разправил за крал Агуизанс и в каква беда бил изпаднал. И разправил още Гувериал на сър Тристан как крал Агуизанс бил призован и обвинен в убийство.

— Кълна се в Бога — рекъл сър Тристан, — от седем години насам не съм получавал по-добра вест, тъй като сега ирландският крал ще се нуждае от моята помощ. Предполагам, че никой рицар в тукашните земи, който не е от Артуровия двор, не ще посмее да се бие със сър Бламор де Ганис. И за да спечеля любовта на ирландския крал, аз ще приема двубоя. Затова, Гувернал, заповядвам ти тозчас да идеш при него.

Тогава Гувернал отишъл при ирландския крал Агуизанс и го поздравил почтително, а кралят го приел и го попитал какво иска.

— Сър — рекъл Гувернал, — има тук наблизо един рицар, който желае да говори с вас. Поръча ми да ви кажа, че е готов да ви служи.

— Кой е този рицар? — запитал кралят.

— Сър — отвърнал той, — името му е сър Тристан Лионски и от благодарност за добрината, която сте проявили към него във вашата страна, иска да ви се отплати тук.

— Хайде, приятелю — рекъл кралят, — да вървим! Води ме при сър Тристан!

И тъй, яхнал кралят дребно конче, взел неколцина другари със себе си и отишъл право в шатъра на сър Тристан. И когато сър Тристан видял краля, втурнал се към него и посегнал да му държи стремето, за да слезе. Ала кралят пъргаво скочил от коня и двамата се прегърнали.

— Милостиви господарю — рекъл сър Тристан, — сполай ви за великодушието, с което ме приехте навремето във вашите земи и владения. И тогава аз ви обещах, че винаги ще ви служа, доколкото е по силите ми.

— Благородни рицарю — рекъл кралят на сър Тристан, — ето че сега имам нужда от вас — никога не съм се нуждаел така от помощта на някой рицар.

— Защо, добри ми господарю? — запитал сър Тристан.

— Ще ви кажа — рекъл кралят. — Призован бях тук от моята страна и обвинен заради смъртта на един рицар, който бе роднина на храбрия рицар сър Ланселот. И затова сър Бламор де Ганис, братът на сър Блеоберис, ме повика да се сражавам с него или да намеря друг рицар да се бие вместо мен. А аз знам твърде добре, че мъжете от рода на крал Бан и сър Ланселот, пък и другите, са отлични рицари и трудно е да им устои човек в битка.

— Сър — рекъл сър Тристан, — заради добрината, която проявихте към мен в Ирландия, и заради моята господарка, дъщеря ви Хубавата Изолда, готов съм да приема този двубой, ала при условие че изпълните две мои желания: първо, да ми се закълнете, че правото е на ваша страна и че никога не сте давали съгласието си да бъде убит онзи рицар. А сетне, сър, след двубоя, ако с божията помощ изляза победител, ще ме възнаградите с онова, което ви поискам, стига да е пето разумно.

— Кълна се в Бога — отвърнал кралят, — ще получите каквото поискате.

— Добре тогава — рекъл сър Тристан.

Глава 22

Как сър Тристан се сражавал заради крал Агуизанс и победил противника си и как противникът му не пожелал да се предаде

— Села известете на обвинителите си, че рицарят, който ще се сражава заради вас, е готов. И аз по-скоро ще загина във ваша защита, нежели да се призная за победен.

— Сигурен съм, че не ще отстъпите — рекъл кралят, — дори и ако трябва да излезете срещу самия сър Ланселот от Езерото.

— Сър — отвърнал сър Тристан, — колкото до сър Ланселот, той се слави като най-благородния рицар на света и трябва да знаете, че рицарите от неговия род са благородни мъже и нищо освен позора не може да ги уплаши. А колкото до Блеоберис, брата на сър Бламор, сражавал съм се с него и без страх ще кажа, че е храбър рицар.

— Казват, че Бламор бил по-издръжлив — рекъл кралят.

— Сър, и така да е, не ще откажа да изляза насреща му, та дори да е най-добрият рицар, що носи щит и копие.

И тъй, отишъл крал Агуизанс при крал Карадос и другите крале, определени за съдии, и им казал, че си е намерил застъпник. Тогава по заръка на кралете извикали сър Бламор де Ганис и сър Тристан да чуят условията на двубоя. И когато двамата се явили пред съдиите, там имало мнозина крале и рицари, та щом видели сър Тристан, всички заговорили за него, понеже убил храбрия рицар сър Мархаус и победил в битка храбрия рицар сър Паломид. И като изслушали условията, двамата се оттеглили да се приготвят за двубоя. Тогаз сър Блеоберис рекъл на брат си, сър Бламор:

— Любезни и скъпи братко, помни от какъв род сме и кой е сър Ланселот от Езерото, защото той не ни е ни по-близък, ни по-далечен роднина, а първи братовчед. И знай, че никога рицар от нашия род не се е посрамил в боя, затова предпочети смъртта, братко, нежели позора.

— Братко — рекъл Бламор, — не се съмнявай в мен, защото аз никога не ще опозоря рода си. Добре ми е известно, че той се слави като отличен рицар и в днешно време е един от първите в света. Ала въпреки това никога няма да се предам и да изрека омразната дума. Твърде е възможно да се случи той да ме повали с рицарската си сила, ала предпочитам да ме убие, нежели да се предам като страхливец.

— Бог да те закриля — рекъл сър Блеоберис, — тъй като ще видиш, че той е най-могъщият рицар, с когото си мерил сили. Познавам го добре, понеже съм се сражавал с него.

— Бог да ме закриля — рекъл сър Бламор де Ганис и с тези думи отвел коня си в единия край на арената, а сър Тристан отишъл в другия край. И тогава двамата затъкнали копия и връхлетели един връз друг с гръм и трясък. И сър Тристан с голяма мощ повалил сър Бламор с все коня му наземи.

Тозчас сър Бламор се изправил отново на крака, изтеглил меча си, вдигнал щит и викнал на сър Тристан да слезе от седлото.

— Защото, макар и конят да ми изневери, вярвам, че земята не ще ми изневери.

И тогава сър Тристан скочил на земята и се приготвил за бой. И двамата се хвърлили с все сила един срещу друг и се дебнели и блъскали, удряли и секли тъй свирепо, та кралете и рицарите се чудели и маели как още се държат на крака. А те се сражавали без отдих като обезумели и никой не бил виждал рицари да се борят тъй настървено като тях. И сър Бламор налитал с такава жар, че нито за миг не спирал, и всички се чудели как двамата още имат дъх да се държат на крака, защото навред около тях имало проляна кръв. Ала най-сетне сър Тристан нанесъл такъв страховит удар по шлема на сър Бламор, че той се повалил на една страна, а сър Тристан останал прав и го гледал.

Глава 23

Как сър Бламор умолявал Тристан да го убие и как сър Тристан пощадил живота му, и как сетне се договорили

И когато сър Бламор намерил сили, проговорил и рекъл:

— Сър Тристан Лионски, ти си най-благородният и най-храбрият рицар, когото съм срещал, и затова те умолявам да ме убиеш, тъй като не желая да живея повече, дори да стана владетел на цялата земя. И знай, че предпочитам да умра достойно, нежели да живея в позор. Няма друг изход, сър Тристан, ще трябва да ме убиеш, инак няма да си победител, защото аз никога не ще произнеса омразната дума. И затуй, ако смееш да ме убиеш, убий ме, умолявам те.

И като го чул да говори такива достойни рицарски слова, сър Тристан не знаел как да постъпи с него. От една страна, си спомнил от какъв издигнат род е и по баща, и по майка, пък и заради сър Ланселот никак не му се щяло да го убие, ала от друга страна, нямал избор — или трябвало да го накара да произнесе омразната дума, или да го убие.

Тогава сър Тристан се обърнал и отишъл при кралете, определени за съдници, коленичил пред тях и ги замолил в името на честта им и заради крал Артур и сър Ланселот те да поемат решението на спора в ръцете си.

— Защото, любезни господари мои, срамно би било и жалко онзи благороден рицар, дето лежи там, да бъде убит, тъй като вие чухте, че той не пожела да се предаде позорно. И да не дава Господ аз да стана причина той да бъде убит или опозорен. А колкото за краля, от чието име се сражавам, ще го помоля, като негов верен застъпник и верен рицар в днешния двубой, да пощади този рицар.

— Кълна се в Бога — рекъл крал Агуизанс, — заради вас, сър Тристан, ще постъпя както вие искате, защото знам, че сте ми верен рицар. И затова от все сърце ще помоля тези крале да поемат като съдници решението в своите ръце.

И тогава кралете призовали сър Блеоберис при себе си и поискали съвет от него.

— Господари мои — рекъл Блеоберис, — макар брат ми да е победен и надвит с оръжие, смея да кажа, че сър Тристан победи тялото му, ала не е победил духа му, и благодаря на Бога, че сър Бламор не се посрами днес. И за да не бъде опозорено името му, нека сър Тристан го убие, това предпочитам аз.

— Не ще позволим това — рекли кралете, — защото неговите противници — и кралят, и застъпникът му — се смилиха над сър Бламор заради рицарската му твърдост.

— Господари мои — рекъл Блеоберис, — да бъде според волята ви.

Сетне кралете повикали ирландския крал и той се държал благородно и великодушно. И тогава по съвета на всички сър Тристан и сър Блеоберис вдигнали сър Бламор и двамата братя се помирили с крал Агуизанс, целунали се и се одобрили навеки. После сър Бламор и сър Тристан се целунали и врекли се двамата братя, че никога не ще се сражават срещу сър Тристан, а и сър Тристан обещал същото. И заради този благороден двубой всички от рода на сър Ланселот навеки обикнали сър Тристан.

Подир туй крал Агуизанс и сър Тристан се простили с кралете и отплавали за Ирландия сред голяма тържественост и радост. И когато стигнали в Ирландия, кралят заповядал да разгласят из цялата страна как и по какъв начин сър Тристан му помогнал. Тогава кралицата и всички, които били там, го оградили с най-голямо внимание. Ала никакви думи не са в състояние да опишат радостта, с която Хубавата Изолда посрещнала сър Тристан, защото от всички мъже на земята най обичала него.

Глава 24

Как сър Тристан поискал Хубавата Изолда за крал Марк и как Тристан и Изолда пили от любовния еликсир

И ето че един ден крал Агуизанс запитал сър Тристан защо не иска обещания дар, тъй като се бил врекъл, че непременно ще му даде каквото пожелае.

— Сър — рекъл сър Тристан, — дойде време да ви кажа, затова чуйте молбата ми — искам да ми дадете дъщеря си Хубавата Изолда, ала не за мен самия, а за жена на вуйчо ми, крал Марк, защото тъй съм му обещал.

— Жалко — рекъл кралят, — всичките си владения бих дал, ала вие да се венчаете за нея.

— Сър, ако сторя това, ще се посрамя навеки на този свят, понеже ще престъпя клетвата си. Затуй, моля ви — рекъл сър Тристан, — изпълнете обещанието, което ми дадохте. И знайте, че то е да ми поверите Хубавата Изолда, та да я заведа в Корнуол и там да се венчае за вуйчо ми, крал Марк.

— Колкото за това — рекъл крал Агуизанс, — вземете я и правете с нея каквото искате. Ала помнете, че ако сте склопен сам да се ожените за нея, ще бъда по-доволен, а ако пък я дадете на вуйчо си, крал Марк, това си е ваша работа.

И тъй, накратко казано, Хубавата Изолда се приготвила да върви със сър Тристан, а лейди Брагуейн тръгнала като нейна главна придружителка заедно с много други.

И на прощаване кралицата, майка на Изолда, връчила на лейди Брагуейн, прислужницата на дъщеря й, и на Гувернал един еликсир и им наредила в деня на сватбата да дадат на крал Марк от това питие и той да пие за здравето на Хубавата Изолда.

— И тогава — рекла кралицата, — уверявам ви, че двамата ще се обичат цял живот.

И тъй, еликсирът бил поверен на лейди Брагуейн и на Гувериал.

Скоро след това сър Тристан отплавал с Хубавата Изолда. И веднъж, както седели те в каютата си, случило се, че ожаднели и съгледали златния фиал, който бил пълен с течност, прилична по цвят и вкус на старо вино.

Тогава сър Тристан взел фиала в ръка и рекъл:

— Господарко моя Изолда, ето най-хубавото питие, което някога сте пили и което вашата прислужница лейди Брагуейн и моят прислужник Гувернал са запазили за себе си.

И те се засмели и развеселили, а сетне всеки от двамата пил за здравето на другия и им се сторило, че никога не са опитвали такова сладко и вкусно питие. Ала щом питието проникнало в телата им, те се обикнали тъй силно, че любовта им нивга не ги напуснала ни в радост, ни в беда. Така се породила любовта между сър Тристан и Хубавата Изолда и тази любов живяла у тях до сетния им ден.

И тъй, продължили те плаването си, додето случайно наближили един замък, който се наричал Замъкът на сълзите, и спрели там да починат, понеже очаквали, че ще намерят добър подслон. Ала щом двамата със сър Тристан влезли в замъка, пленили ги, тъй като в този замък имало обичай, щом мине край него някой рицар с дама, да се сражава с господаря му, който се наричал Брюнор. И ако се случело Брюнор да победи, странстващият рицар и дамата му бивали убити, колкото и знатни да били. Ако ли пък странстващият рицар победял, тогава сър Брюнор и неговата дама трябвало да умрат. И този обичай бил много стар, затова замъкът се наричал Замъкът на сълзите.

Глава 25

Как сър Тристан и Изолда били пленени и как той се сражавал за нейната красота и отсякъл главата на една друга дама

И когато сър Тристан и Хубавата Изолда били хвърлени в тъмницата, дошли при тях един рицар и една дама да ги разтушат.

— Чудя се — рекъл Тристан на рицаря и дамата — по каква причина господарят на този замък ни държи в тъмница. Никога не съм бил в дом на достойни люде, дето да има обичай, когато рицар и дама помолят за подслон и да бъдат приети, да ги погубят, макар да са гости.

— Сър — отвърнал рицарят, — стар обичай е в този замък дойде ли някой рицар, неизменно да се сражава с господаря ни и по-слабият да изгуби главата си. Сетне пък, ако дамата, която е довел, е по-грозна от съпругата на нашия господар, и тя трябва да загуби главата си, а ако е по-хубава, тогава господарката на замъка загубва своята глава.

— Кълна се в Бога — рекъл сър Тристан, — жесток и позорен е този обичай. Ала аз имам едно предимство — продължил сър Тристан, — моята дама е много хубава, по-хубава от всички жени, що съм виждал през живота си, и затуй не се боя, че ще загуби главата си поради липса на красота. А за да не загубя своята, ще се защитя в честен двубой. Затова, благородни рицарю, моля ви, кажете на господаря си, че утре сутрин и аз, и моята дама ще бъдем готови за бой, стига да получа обратно коня и доспехите си.

— Сър — рекъл рицарят, — обещавам, че желанието ви ще бъде изпълнено. — А сетне казал: — Починете си и гледайте утре да станете рано и да се приготвите с дамата си. И знайте, че не ще ви липсва нищо, що ви е нужно.

И с тези думи се оттеглил. А рано на другата сутрин същият рицар дошъл при сър Тристан, пуснал го заедно с дамата му от тъмницата, довел му коня, дал му доспехите и го поканил да се приготви за битката, тъй като всички благородници и народът от тези владения вече се били събрали да наблюдават двубоя и изхода му.

Тогава излязъл сър Брюнор, господарят на замъка, а до него вървяла дамата му с покрито лице. И запитал той сър Тристан къде е неговата дама.

— Защото, ако твоята дама е по-красива от моята, с меча си ще отсечеш главата на моята дама. Ако ли пък моята дама е по-красива от твоята, трябва с меча си да й отсека главата. И знай, че ако те победя, твоята дама ще бъде моя, а ти ще загубиш главата си.

— Сър — рекъл сър Тристан, — това е жесток и ужасен обичай и за да не загуби моята дама главата си, предпочитам аз да загубя своята.

— Не може тъй — отвърнал сър Брюнор. — Най-напред двете дами ще застанат една до друга, за да се отсъди коя е по-красива.

— Не съм съгласен — рекъл сър Тристан, — защото никой тук няма да отсъди справедливо. Ала не се съмнявам, че моята дама е по-красива от твоята, и това ще докажа и потвърдя в честен двубой. И намерили се някой да твърди противното, ще плати с главата си.

И тогава сър Тристан накарал Хубавата Изолда да покаже лицето си и без да изпуска меча от ръка, накарал я да се обърне три пъти. И когато сър Брюнор видял това, сторил същото и със своята дама. Ала като зърнал Брюнор Хубавата Изолда, помислил си, че никога не е виждал по-прекрасна жена, и се уплашил, че дамата му ще изгуби главата си. И всички присъстващи отсъдили, че Хубавата Изолда е по-красива и по-стройна.

— Е, какво ще речеш сега? — запитал сър Тристан. — Струва ми се, че е жалко тази дама да остане без глава, ала тъй като ти и тя отдавна живеете според този зловещ обичан и сте причинили гибелта на много храбри рицари и дами, не ще бъде голяма загуба, ако загинете и двамата.

— Бог да ми е на помощ — рекъл сър Брюнор, — да си кажа истината, твоята дама е по-красива от моята и това горчиво ме наскърбява. Чувам и хората тихичко да говорят същото помежду си, пък и сам аз не съм виждал толкова красива девица. Затова, ако убиеш моята дама, не е голяма беля, защото не се съмнявам, че аз ще погубя теб и ще взема твоята.

— Преголям труд ще трябва да положиш, за да ми отнемеш тази дама — отвърнал сър Тристан. — И тъй като сам настоя за този съд и беше готов да погубиш моята дама, ако се бе оказала по-грозна, и за да спазя престъпния ви обичай, предай ми дамата си.

И с тези думи сър Тристан пристъпил към него, хванал дамата за ръка и с един кос удар й отсякъл главата.

— Е, рицарю — рекъл Брюнор, — голямо зло ми стори.

Глава 26

Как сър Тристан се сражавал със сър Брюнор и накрая му отсякъл главата

— Яхни сега коня си и знай, че тъй като вече нямам дама, ще взема твоята, ако мога.

Тогава двамата се качили на конете си и връхлетели един връз друг с гръм и трясък и сър Тристан тутакси повалил сър Брюнор от коня, ала той пъргаво скочил на крака. И когато сър Тристан отново се доближил до него, пробол коня му през двете плешки, та конят се замятал насам и натам и паднал мъртъв на земята. Спуснал се в миг сър Брюнор да убие сър Тристан, ала той бил пъргав и жилав и бързо скокнал на крака. Ала още преди сър Тристан да успее да вдигне щит и меч, другият му нанесъл три-четири тежки удара. Сетне те отново се хвърлили един връз друг като два глигана и ту нападали, ту отстъпвали с голяма рицарска мощ и умение. И трябва да знаете, че този сър Брюнор бил изпитан рицар и дотогава успял да срази толкова храбри рицари, че било жалко, дето е още жив. Така се били двамата, нападайки се ту отсам, ту оттам почти два часа, и си нанесли безчет тежки рани.

Най-подир сър Брюнор се спуснал върху сър Тристан и го сграбчил с ръце, тъй като имал голяма вяра в силата си. А по онова време сър Тристан се славел като най-силния и най-снажния рицар на света и дори го смятали за по-могъщ от сър Ланселот, ала сър Ланселот бил по-издръжлив. И тозчас сър Тристан отблъснал сър Брюнор и го съборил на земята, а сетне смъкнал шлема му и с един удар му отрязал главата.

Тогава всички васали и слуги от замъка отишли при него, поклонили му се, врекли се в покорство и подчинение и го помолили да остане при тях, за да изкорени този позорен обичай. И сър Тристан се съгласил. Ала в същото туй време един рицар от замъка отишъл при сър Галахалт Високородния принц, който бил син на сър Брюнор и благороден рицар, и му разказал каква беда сполетяла баща му и майка му.

Глава 27

Как сър Галахалт се сражавал със сър Тристан и как сър Тристан се предал и обещал да се присъедини към дружината на сър Ланселот

Тогава пристигнал сър Галахалт, а с него и Краля със стоте рицари, и сър Галахалт предложил да се сражава в двубой със сър Тристан. И тъй, те яхнали конете си и се приготвили смело за битката.

И тогава сър Галахалт и сър Тристан връхлетели един срещу друг с такава сила, че и двамата се строполили наземи с все конете. Ала тозчас скокнали пъргаво на крака и като благородни рицари вдигнали щитове, изтеглили гневно и настървено мечове и започнали да си нанасят тежки удари. И така се дебнели и секли, нападали и отстъпвали, както подобава на славни рицари. И се сражавали дълго, почти половин ден, та и двамата получили люти рани.

Най-сетне сър Тристан набрал още повече сила и мощ и като удвоил ударите си, изтласкал сър Галахалт назад, а той отстъпвал ту на една, ту на друга страна, та било твърде вероятно да падне убит. Тогаз се намесил Краля със стоте рицари и заедно с цялата си дружина се хвърлил яростно срещу сър Тристан. И когато сър Тристан ги видял да връхлитат към него, разбрал, че не ще може да им устои. Тогава, като разумен воин, рекъл на сър Галахалт Високородния принц:

— Сър, не постъпвате рицарски с мен, като позволявате на всичките си хора да ме нападат изведнъж. И тъй като се уверих, че сте благороден рицар, казвам ви — позор е това за вас.

— Кълна се в Бога — рекъл сър Галахалт, — няма сега друг изход за теб — или ще се предадеш, или ще умреш.

— Предпочитам да се предам, нежели да умра, ала знайте, че правя това не поради вашата собствена сила, а поради силата на вашите хора.

И с тези думи той хванал меча си за острието и сложил дръжката му в ръката на сър Галахалт.

В същия миг приближил Краля със стоте рицари и се нахвърлил яростно върху сър Тристан.

— Възпрете се — рекъл сър Галахалт — и не смейте да го докосвате, защото аз пощадих живота на този рицар.

— Това е тежък позор за вас! — рекъл Краля със стоте рицари. — Нима забравихте, че той погуби баща ви и майка ви?

— Колкото за това — отвърнал сър Галахалт, — не мога да го виня много[1], тъй като баща ми го е хвърлил в тъмница и сам го е принудил да се бие с него. И знай, че баща ми имаше един позорен обичай, та когато някой рицар дойдеше при него да търси подслон, дамата му трябваше да умре, ако не е по-красива от майка ми, а сетне, ако баща ми победеше рицаря, той също непременно трябваше да умре. Позорно е да се отнасяш така към рицар, който търси подслон. И заради този обичай не желая да вдигам меч срещу него.

— Кълна се в Бога — рекъл кралят, — позорен е бил този обичай.

— Истина е — рекъл сър Галахалт. — И струва ми се, твърде жалко би било да загине този рицар, защото той е най-достойният мъж на света след сър Ланселот от Езерото. А сега, любезни рицарю — рекъл сър Галахалт, — искам да ми кажете името си, откъде сте и накъде сте се запътили.

— Сър — отвърнал той, — името ми е Тристан Лионски и съм изпратен от корнуолския крал Марк при ирландския крал Агуизанс със заръка да взема дъщеря му за негова жена. Ето я и нея самата, готова да иде с мен в Корнуол, а името й е Хубавата Изолда.

— Сър Тристан — рекъл сър Галахалт Високородния принц, — бъдете добре дошли в тези земи. Обещайте ми, че ще идете при сър Ланселот от Езерото и ще му бъдете предан навеки, и аз ще ви пусна да си вървите по пътя заедно с хубавата ви дама. Обещавам ви, че додето съм жив, никога не ще допусна в този замък да се възвърнат предишните обичаи.

— Сър, кълна се в Бога — рекъл сър Тристан, — трябва да ви кажа, че като ви видях за пръв път, помислих ви за самия сър Ланселот от Езерото и много се уплаших. Затова, сър, обещавам ви, щом намеря сър Ланселот, да му стана верен другар, понеже от всички рицари на света най-много желая неговата дружба.

[1] Интересно е да се отбележи, че както тук, така и на много други места в книгата проличава фактът, че в семейните отношения на рицарите много по-голяма стойност се придава на верността към брата, отколкото към бащата или майката. Родът е тясно споен главно чрез връзките между братя и братовчеди — очевидно на тях се гледа като на верни бойни другари. Едва ли в цялата книга може да се намери ярък пример за бащинска или синовна обич, докато привързаността към брата често води до трагични конфликти. Особено силна с връзката между брата и сестрините му синове (отношението на Артур към сестрините му синове Гауейн, Гарет, Мордред и пр), която вероятно е отражение на някогашния матриархат. Поради това още по-позорно изглежда държането на крал Марк към сестриния му син Тристан. ↑

Глава 28

Как сър Ланселот срещнал сър Карадос, който носел сър Гауейн, и как сър Гауейн бил спасен

И тъй, не след дълго сър Тристан се сбогувал с тях и отплавал.

Ала стигнала в туй време вест до сър Ланселот и до сър Тристан, че могъщият крал Карадос, който бил силен като великан, се сражавал със сър Гауейн и така го наранил, че той припаднал на седлото. Тогава сър Карадос го хванал за яката, свалил го от коня, вързал го на лъка на седлото си и потеглил с него към своя замък. И случило се, че както яздел, срещнал сър Ланселот и той познал сър Гауейн, който лежал вързан зад сър Карадос.

— Ах — рекъл сър Ланселот на сър Гауейн, — каква беда ви е сполетяла?

— От лоша по-лоша отвърнал сър Гауейн. — Моля ви, помогнете ми, защото, ако не ме избавите вие, кълна се, не познавам друг рицар, освен вас и сър Тристан, който може да го стори.

Горчиво се опечалил сър Ланселот от думите на сър Гауейн и тогаз рекъл на сър Карадос:

— Свали този рицар от коня и се сражавай с мен.

— Не ме предизвиквай, глупецо — отвърнал Карадос, — понеже и с теб ще сторя същото.

— Колкото за това — отвърнал сър Ланселот, — не ме щади, защото, предупреждавам те, и аз не ще те щадя.

Тогава сър Карадос вързал сър Гауейн за ръцете и краката и го хвърлил наземи. Сетне взел копието си от оръженосеца и се отдалечил от сър Ланселот на необходимото разстояние. И тъй, пришпорили двамата коне и връхлетели един връз друг, та копията им се строшили в ръцете. После изтеглили мечове и се били на кон повече от един час, ала най-подир сър Ланселот нанесъл такъв удар по шлема на сър Карадос, че разцепил черепа му. И тогава хванал сър Карадос за яката, смъкнал го в краката на коня, слязъл, свалил му шлема и му отсякъл главата. И като сторил туй, сър Ланселот развързал сър Гауейн.

И скоро научили за тази битка сър Галахалт и сър Тристан — виждате сами каква слава окръжавала името на сър Ланселот.

— Жалко — рекъл сър Тристан, — ако не бях поел заръката да заведа тази дама, тозчас бих препуснал да намеря сър Ланселот.

Сетне сър Тристан и Хубавата Изолда продължили пътя си по море и стигнали в Корнуол и там ги посрещнали всички васали.

Глава 29

За сватбата на крал Марк и Хубавата Изолда, за дамата Брагуейн и за сър Паломид

И тъй, станала скоро венчавката сред разкош и тържественост. Ала както се разказва във френската книга, сър Тристан и Хубавата Изолда се обичали все по-силно. И обявен бил голям турнир на този ден и много лордове и дами присъствали на празника, ала сър Тристан се прославил повече от всички.

Много дни наред продължили празненствата, а като свършили, две дами от свитата на кралица Изолда решили от омраза и завист да погубят лейди Брагуейн, която била прислужница и довереница на Хубавата Изолда. Изпратили я те в гората да събира билки и там я издебнали, привързали я здраво за ръцете и краката към едно дърво и стояла тя така цели три дни. Ала за щастие най-подир сър Паломид намерил лейди Брагуейн, избавил я от смърт и я завел в един женски манастир, за да се посъвземе.

Когато кралица Изолда видяла, че прислужницата и я няма, горчиво се наскърбила, защото от всички жени на света най-много обичала нея, тъй като само лейди Брагуейн я била последвала от родината й. И тъй, един ден кралица Изолда отишла да се разходи в гората и да се разтуши и като стигнала до един извор, седнала и започнала да плаче.

Явил се тогава пред нея ненадейно Паломид и като чул жалбите й, рекъл:

— Господарко моя Изолда, ако обещаете да изпълните едно мое желание, ще ви доведа лейди Брагуейн здрава и читава.

И кралицата така се зарадвала на предложението му, че без много да му мисли, начаса обещала да му даде всичко, каквото поиска.

— Тъй да бъде, господарко моя — рекъл Паломид, — вярвам, че ще изпълните обещанието си и ако почакате тук половин час, ще ви я доведа.

— Ще ви чакам — отвърнала Хубавата Изолда.

Тогава сър Паломид препуснал с коня си към манастира и скоро стигнал при лейди Брагуейн. Ала на нея никак не й се искало да се върне отново в замъка, тъй като поради любовта си към кралицата излагала на опасност живота си. Въпреки това, макар и с нежелание, тя тръгнала със сър Паломид и отишла при кралицата. И когато кралицата я видяла, зарадвала се извънмерно.

— А сега, господарко моя — рекъл Паломид, — помиете обещанието си, защото аз изпълних своето.

— Сър Паломид — рекла кралицата, — не знам какво е вашето желание, ала искам да ви кажа, че макар и така щедро да се врекох, не съм мислила, че ще е нещо недостойно, и ви предупреждавам — не ще сторя нищо недостойно.

— Господарко — отвърнал сър Паломид, — сега няма да ви открия какво искам, ала пред моя крал, съпруга ви, ще чуете желанието ми и ще трябва да го изпълните, понеже ми дадохте дума.

И тогава кралицата си тръгнала и се върнала в замъка при краля, а сър Паломид яздел подир нея.

И когато сър Паломид се явил пред краля, рекъл му:

— Кралю, моля ви като справедлив крал да отсъдите право.

— Кажете ми каква е жалбата ви — отвърнал кралят — и ще получите справедливост.

Глава 30

Как сър Паломид поискал кралица Изолда и как Ламбегус препуснал подире му, да я спаси, и за избавлението на Изолда

— Сър — рекъл Паломид, — обещах на вашата кралица Изолда да доведа изгубената лейди Брагуейн при условие, че изпълни едно мое желание, и тя се съгласи начаса, без дори да се замисли.

— Какво ще кажете вие, съпруго моя? — рекъл кралят.

— Това е самата истина — рекла кралицата. — Не ще крия от вас, обещах му каквото искаше, ала то бе от преголяма любов и радост, че ще видя отново довереницата си.

— Чуйте, съпруго — рекъл кралят, — щом вие така прибързано сте му дали дума да получи каквото поиска, държа да изпълните обещанието си.

— Тогава — рекъл Паломид — трябва да знаете, че искам да взема вашата кралица, да я отведа със себе си и да имам пълна власт над нея.

При тези думи кралят дълбоко се замислил, ала сетне си спомнил за сър Тристан и понеже знаел, че той ще я избави, бързо отговорил:

— Вземете я заедно с всички беди, които ще ви сполетят заради нея, тъй като предполагам, че няма дълго да й се радвате.

— Колкото за това — рекъл Паломид, — не ще отстъпя пред никакви премеждия.

И тъй, накратко, сър Паломид я хванал за ръка и рекъл:

— Господарко моя, не се сърдете, че трябва да дойдете с мен, тъй като не искам нищо повече от онова, що сама ми обещахте.

— Знайте добре — рекла кралицата, — че никак не се боя да дойда с вас, защото, макар да имате власт над мен поради обещанието ми, не се съмнявам, че скоро ще бъда достойно избавена.

— Колкото за това — отвърнал сър Паломид, — да става каквото ще.

И тъй, сложили кралица Изолда на коня зад Паломид и двамата поели по пътя си.

Тозчас изпратил кралят хора да търсят сър Тристан, ала слугите тъй и не могли да го намерят, понеже бил на лов в гората: такъв му бил обичаят — ако не воювал, гонел дивеч и ловувал из горите.

— Горко ми — рекъл кралят, — опозорен съм навеки, тъй като сам дадох съгласие моята съпруга и кралица да бъде озлочестена.

Явил се тогаз при него един рицар на име Ламбегус и човек от свитата на сър Тристан.

— Господарю — рекъл този рицар, — тъй като разчитахте на помощта на моя повелител, сър Тристан, готов съм вместо него аз да тръгна след вашата кралица и да я избавя, ако не бъда победен.

— Сполай ти, сър Ламбегус — рекъл кралят, — додето съм жив, ще ти бъда благодарен.

Тогава сър Ламбегус се въоръжил и като препуснал с най-голяма бързина, не след дълго настигнал сър Паломид. И щом го видял, сър Паломид свалил кралицата от коня си.

— Кой си ти? — запитал Паломид. — Тристан ли си?

— Не — отвърнал другият, — аз съм негов слуга и името ми е сър Ламбегус.

— Жалко — рекъл Паломид, — бих предпочел да премеря сили със самия Тристан.

— Може и така да е — рекъл Ламбегус, — ала знайте, че като срещнете сър Тристан, никак няма да ви е лесно.

И с тези думи двамата се хвърлили един срещу друг и от сблъсъка копията им се строшили. Сетне изтеглили мечове и започнали да секат с тежки удари шлемовете и ризниците си, додето накрая сър Паломид наранил така зле сър Ламбегус, че той рухнал като мъртъв на земята. Огледал се след туй Паломид наоколо за Хубавата Изолда, ала никъде не я видял. И тогава се наскърбил както никога през живота си.

А кралицата дълго тичала из гората и като стигнала до един кладенец, решила да се удави в него. Ала ето че за щастие минал оттам един рицар на име сър Адтерп, който имал наблизо замък, и щом зърнал кралицата в такава беда, утешил я и я отвел в замъка си.

И като разбрал коя е, въоръжил се, яхнал коня си и се зарекъл, че ще отмъсти на Паломид. И тъй, препускал той, додето го намерил, ала в битката сър Паломид го ранил тежко и го принудил да му каже защо е дошъл да се сражава с него и къде е скрил кралицата.

— Води ме тогава в замъка си — рекъл Паломид — или ще умреш.

— Сър — рекъл сър Адтерп, — твърде тежко съм ранен, та не мога да вървя с вас, ала тръгнете по този път и той ще ви заведе право в моя замък. Там е кралицата.

Тогава сър Паломид препуснал напред и яздил, додето стигнал пред замъка. Ала Хубавата Изолда го съгледала от един прозорец и накарала слугите здраво да залостят портите. Като видял сър Паломид, че не ще може да влезе, свалил юздите и седлото на коня и го пуснал да пасе, а сам седнал пред портите като безумец, който не знае що върши.

Глава 31

Как сър Тристан тръгнал да дири Паломид, как го намерил и се сражавал с него и как Изолда сложила край на двубоя им

Да се върнем сега при сър Тристан. Като се прибрал от лова и разбрал, че сър Паломид е отвел Хубавата Изолда, повярвайте ми, люто се разгневил.

— Горко ми — рекъл сър Тристан, — посрамих се днес. — После викнал на слугата си Гувернал: — Бързо ми донеси доспехите и оседлай коня, защото знам, че сър Ламбегус няма сили и умение да устои срещу сър Паломид. Ех, защо не бях аз на негово място!

И тъй, щом сър Тристан се въоръжил, двамата с Гувериал препуснали през гората и не след дълго намерили рицаря Ламбегус да лежи смъртно ранен. Тогава сър Тристан го занесъл при един горски пазач и му заръчал добре да се грижи за него.

Сетне продължил пътя си и скоро намерил сър Адтерп, който също лежал тежко ранен, и той му разказал как, ако не бил зърнал случайно кралицата, тя щяла да се удави и как се сражавал със сър Паломид, за да защити честта й.

— Къде е сега моята господарка? — запитал сър Тристан.

— Сър — отвърнал рицарят, — тя е в безопасност в замъка ми и там ще намери закрила.

— Сполай ви за голямата добрина — рекъл сър Тристан.

Сетне продължил пътя си, додето най-подир стигнал до замъка. И там сър Тристан видял сър Паломид да седи пред портите, потънал в дълбок размисъл, а конят пасял в нозете му.

— Иди при него, Гувернал — рекъл сър Тристан, — и му кажи да се приготви за бон.

Приближил се Гувернал до него и рекъл:

— Сър Паломид, стани и сложи доспехите си.

Ала той бил така унесен в мислите си, че не чул думите на Гувернал. Тогава Гувернал се върнал при сър Тристан и му казал, че онзи или спи, или е обезумял.

— Иди пак — рекъл сър Тристан, — накарай го да стане и му кажи, че аз, смъртният му враг, съм тук.

И Гувернал пак отишъл, побутнал го с дръжката на копието си и рекъл:

— Сър Паломид, приготви се, защото ей там стои сър Тристан и ти праща вест, че е твой смъртен враг.

При тези думи сър Паломид се изправил, без да каже ни дума, хванал коня си, оседлал го, сложил му юздата и пъргаво скочил на гърба му. Тогаз двамата рицари насочили напред копия и с все сила се хвърлили един срещу друг. И като се сблъскали, сър Тристан повалил сър Паломид през задницата на коня му, ала сър Паломид бързо вдишал щита си и изтеглил меч.

Започнала се тогава ожесточена битка, защото и двамата се сражавали за любовта на една дама, а тя, облегната на крепостната стена, ги гледала как настървено се бият. И нанесли си те един другиму безчет тежки рани, ала сър Паломид бил по-тежко ранен. Така се дебнели двамата и секли повече от два часа, та Хубавата Изолда едва не изгубила свяст от скръб и жалост.

— Горко ми — викала тя. — Единия обичах и още обичам, а другия не обичам, ала все пак бих се опечалила, ако го видя убит, тъй като по всичко личи, че в края на този двубой сър Паломид ще бъде мъртъв. А той не е покръстен и никак не бих желала да умре като сарацин.

И тогава излязла от замъка и помолила сър Тристан да не се сражава повече.

— Ах, господарко моя — рекъл той, — нима искате да се посрамя? Добре знаете, че не мога да не ви се подчиня.

— Не желая позора ви — отвърнала Хубавата Изолда. — Ала искам заради мен да пощадите този злочест сарацин, сър Паломид.

— Господарко — рекъл сър Тристан, — заради вас още начаса ще престана да се бия.

После тя казала на сър Паломид:

— Чуйте сега и вие заръката ми — напуснете тези земи и никога повече не идвайте тук, додето съм жива.

— Ще се подчиня на повелята ви — рекъл сър Паломид, — макар и против волята си.

— Тогава вървете в двора на крал Артур — рекла Хубавата Изолда — и там предайте моите почитания на кралица Гуиневир. Кажете й от мое име, че в тази страна само четирима се любят истински, и те са сър Ланселот от Езерото и кралица Гуиневир, и сър Тристан Лионски и кралица Изолда.

Глава 32

Как сър Тристан завел кралица Изолда у дома и за спора между крал Марк и сър Тристан

И тъй, сър Паломид си отишъл дълбоко опечален. А сър Тристан взел кралицата и я завел при крал Марк и голяма била радостта от завръщането й. И кой бил най-високо възхваляван, ако не сър Тристан!

Сетне сър Тристан изпратил хора да доведат рицаря му, сър Ламбегус, от дома на горския пазач и много време минало, преди той да оздравее, ала най-подир се оправил напълно. И така живели те дълго сред радости и забавления. Ала сър Андред, близък роднина на сър Тристан, все дебнел да хване сър Тристан и Хубавата Изолда насаме, та да ги наклевети.

И ето че веднъж сър Тристан разговарял с Хубавата Изолда на един прозорец, а сър Андред ги видял и казал на краля. Тогаз крал Марк грабнал меч, отишъл при сър Тристан, нарекъл го подъл измамник и замахнал да го посече. Ала сър Тристан се хвърлил срещу него, промъкнал се бързо под меча и го изтръгнал от ръката му. Викнал тогава кралят:

— Къде са рицарите и слугите ми? Заповядвам да убиете този изменник.

Ала никой не се мръднал от мястото си да изпълни повелята му.

Когато сър Тристан видял, че никой ме ще излезе против него, размахал меч пред краля и си дал вид, че ще го удари. И тогава крал Марк побягнал, а сър Тристан се спуснал подире му и го ударил пет-шест пъти по врата с плоската страна на меча, та той паднал по лице на земята.

Сетне сър Тристан се въоръжил, яхнал коня, свикал хората си и препуснал към гората. И случило се, че един ден сър Тристан срещнал двама братя, рицари на крал Марк, и като се сражавал с тях, отсякъл главата на единия, а другия ранил смъртно и го накарал да сложи главата на брат си в шлема му и да я занесе на краля. И ранил той още трийсет рицари. И когато този рицар отишъл при краля и кралицата, за да съобщи за станалото, паднал мъртъв в нозете им. Тогава крал Марк събрал васалите си и поискал от тях съвет какво да нрави със сър Тристан.

— Сър — рекли васалите и най-вече сенешалът сър Динас, — съветваме ви да изпратите вестоносци да повикат с добро сър Тристан, защото трябва да знаете, че мнозина ще застанат на негова страна, ако се намери в затруднение.

И, сър — рекъл сър Динас, — повярвайте ми, че като сър Тристан няма втори по мощ и благородство измежду всички християнски рицари и не познаваме друг така силен и издръжлив рицар като него освен сър Ланселот от Езерото. И ако той напусне вашия двор и отиде в двора на крал Артур, там ще спечели такива приятели, че никак няма да го е грижа за вашата злоба. И затова, сър, съветвам ви да го приемете с добра воля.

— Тъй да бъде — рекъл кралят, — нека го повикат и ще се помирим.

Тогава васалите изпратили хора да повикат сър Тристан и му обещали, че косъм няма да падне от главата му. И като се явил сър Тристан при краля, бил приет добре и никой не казал ни дума за миналото, а били устроени игри и развлечения. И след време кралят и кралицата тръгнали на лов, а също и сър Тристан.

Глава 33

Как сър Ламорак се сражавал с трийсет рицари и как сър Тристан по желание на крал Марк убил коня му

И тъй, опънали кралят и кралицата шатрите си край една река в гората и всеки ден ходели на лов и уреждали турнири, защото с тях имало трийсет рицари, готови винаги да влязат в двубой с онези, които се случило да минат оттам. И ето че веднъж дошли сър Ламорак Уелски и сър Дриант. И сър Дриант се сражавал славно, ала най-подир бил повален. Тогава сър Ламорак предложил също да си премери силите в двубой с тях. И като излязъл насреща им, проявил такава храброст, че повалил и трийсетте рицари, а някои наранил тежко.

— Чудя се кой е този рицар, дето върши такива бойни подвизи — рекъл крал Марк.

— Сър — рекъл сър Тристан, — познавам го добре, защото се слави като един от най-благородните рицари на света, а името му е сър Ламорак Уелски.

— Голям позор ще бъде да си иде оттук, без някой от вас да се срази по-смело с него — рекъл кралят.

— Сър — рекъл сър Тристан, — струва ми се, че не е достойно за един благородник да го призове в битка тъкмо сега, защото той извърши повече храбри дела, отколкото кой и да е обикновен рицар и поради това, струва ми се, би било голям позор и престъпление да го предизвикаме отново, понеже и той, и конят му са изтощени. И знайте, че днешните му бойни подвизи, ако ги преценим по справедливост, са достойни и за самия сър Ланселот от Езерото.

— Може и така да е — рекъл крал Марк, — ала настоявам, ако почитате мен и моята кралица, Хубавата Изолда, да се въоръжите и да се биете със сър Ламорак Уелски.

— Сър — отвърнал сър Тристан, — заповядвате ми да извърша нещо противно на рицарската чест. Мисля, че ще успея да го поваля, макар това да не е кой знае какъв подвиг, защото и конят ми, и аз сме бодри, а нито за него, нито за коня му може да се каже същото. И трябва да знаете, че той ще сметне това като твърде недостойна постъпка, понеже никой храбър воин не ще се възползва от тежкото положение на противника си. Ала тъй като не желая да предизвикам недоволството ви, ще сторя каквото ми заповядвате и ще се подчиня на волята ви.

И тъй, сър Тристан сложил доспехите си, яхнал коня и препуснал напред, а сър Ламорак се хвърлил с цялата си мощ насреща му и дали от силата на собствения му удар или от копието на сър Тристан, ала конят на сър Ламорак рухнал наземи, макар сам той да се задържал на седлото. И тозчас с най-голяма бързина скочил рицарят от седлото, изправил се на крака, вдигнал щит и изтеглил меча си. И тогава рекъл на сър Тристан:

— Слез, рицарю, ако имаш смелост!

— Не — отвърнал сър Тристан, — не желая да продължавам повече тази битка, защото и без туй сторих твърде много за свое безчестие и за ваша чест.

— Колкото за това — отвърнал сър Ламорак, — не очаквай да ти благодаря. И тъй като ме победи в бой на кои, моля те и настоявам, ако си сър Тристан, да се сражаваш с мен и пешком.

— Не съм съгласен — отвърнал сър Тристан. — А името ми наистина е сър Тристан Лионски и добре ми е известно, че вие сте сър Ламорак Уелски. А това, което сторих, стана против волята ми, тъй като ми бе наложено. Ала знайте, че този път не ще направя както искате и няма да продължа повече този двубой с вас, понеже се срамувам от това, което извърших днес.

— Колкото за срама — рекъл сър Ламорак, — той ще легне върху теб и ако искаш, го понеси, ала макар синът на една кобила[1] да се огъна пред теб, синът на една кралица не ще се огъне. И затова, ако наистина си такъв рицар, за какъвто те смятат хората, призовавам те, слез от коня и се бий с мен.

— Сър Ламорак — отвърнал сър Тристан, — виждам колко е храбро сърцето ви и знам причините, които ви тласкат към тези думи. Признавам, и аз самият много бих се огорчил, ако някой рицар, който не е участвал в бой, повали уморен рицар, защото няма ни рицар, ни кон, дето могат да издържат безкрайно и винаги да побеждават. И затуй ще сложа край на двубоя с вас, понеже се срамувам от стореното.

— Колкото за това — рекъл сър Ламорак, — не ще ти остана длъжник, когато му дойде времето.

[1] … синът на една кобила… — Тази формула се явява и другаде в книгата на Малори и носи отпечатък на старата епическа поезия както с приповдигнатия си тон, така и с матриархалното определение „син на кобила“, „син на кралица“. ↑

Глава 34

Как сър Ламорак в омразата си изпратил един рог на крал Марк и как сър Тристан бил заведен в параклис

И тъй, той си тръгнал със сър Дриант и по пътя срещнал един рицар, който бил изпратен при крал Артур от Вълшебницата Морган. И този рицар носел красив рог, обкован със злато. И имал рогът това свойство, че никоя благородна дама не можела да пие от него, ако не е вярна на съпруга си, защото, ако не е вярна, питието се разливало, а ако е вярна, пиела спокойно. И този рог бил изпратен на крал Артур, за да бъде изпитана кралица Гуиневир и от омраза към сър Ланселот, ала сър Ламорак насила накарал рицаря да му разкаже къде и по каква причина носи обкования рог.

— А сега избирай — рекъл сър Ламорак, — или ще занесеш този рог на крал Марк, или ще умреш. Не ще крия, че от омраза и ненавист към сър Тристан искам да занесеш този рог на крал Марк и да му кажеш, че го изпращам, за да изпита верността на своята съпруга, тъй като само така ще научи истината.

И тъп, отишъл рицарят при крал Марк и му занесъл този скъп рог и казал му, че го праща сър Ламорак, и му обяснил свойствата на рога. И тогава кралят накарал кралица Изолда и още сто дами да пият от него и само четири от тях сторили това, без да разлеят питието.

— Горко ми — рекъл крал Марк. — Каква зла участ!

И люто се заклел, че кралицата ще бъде изгорена на клада заедно с другите дами. Тогава всички васали се събрали и твърдо рекли, че не ще позволят тези дами да бъдат изгорени заради един рог, направен с магия и изпратен от най-коварната магьосница и вещица на света, защото този рог не носел никому добро, а само раздори и кавги, тъй като тя цял живот била враг на онези, що се обичали истински. И мнозина рицари се врекли, че срещнат ли някога Вълшебницата Морган, няма да я обсипят с любезности. И сър Тристан бил люто разгневен, задето сър Ламорак изпратил този рог на крал Марк, понеже добре знаел, че го е сторил от омраза към него. И тогава намислил да отмъсти на сър Ламорак.

По това време сър Тристан ходел при кралица Изолда всеки път, щом можел, а братовчед му, сър Андред, денем и нощем го дебнел, та да го хване с Хубавата Изолда.

И тъй, веднъж той научил часа и нощта, когато сър Тристан ще иде при своята дама. Тогава сър Андред събрал дванайсет рицари и в полунощ нахълтал тайно и ненадейно в покоите на Хубавата Изолда и заловил сър Тристан гол в постелята й, та му вързали ръцете и краката и го държали така, додето съмне.

Сетне по решение на крал Марк, сър Андред и някои от васалите сър Тристан бил отведен в един параклис на скалите край морето, за да изтърпи там наказанието си. И макар да бил вързан, водели го четирийсет рицари. И като видял сър Тристан, че не го очаква нищо добро и няма да избегне смъртта, казал:

— Благородни лордове, спомнете си какво направих за Корнуол и на какви опасности съм се излагал за доброто на всички ви. Когато се сражавах заради данъка на Корнуол с храбрия рицар сър Мархаус, понеже никой от вас не пожела да се бие с него, ми бе обещана по-щедра отплата. Затова, ако сте справедливи и благородни рицари, не ме оставяйте да умра така позорно, тъй като ще бъде срам за цялото рицарство да загина по такъв недостоен начин, защото, смея да твърдя, до днес не съм срещал рицар, който да ме превъзхожда в боя.

— Засрами се, подъл изменнико — рекъл сър Андред, — и престани да се хвалиш, защото въпреки всичките ти горди думи днес ще умреш.

— О, Андред, Андред — рекъл сър Тристан, — роднина си ми, а се държиш така враждебно към мен, макар да знам, че ако бяхме сами двамата с теб, не би ме погубил.

— Не е вярно — викнал сър Андред, изтеглил меч и замахвал да го убие.

Като видял сър Тристан гневното му лице, хвърлил поглед към двамата рицари, за които били здраво вързани ръцете му, и изведнъж се дръпнал рязко, освободил се, скочил върху братовчед си сър Андред и като измъкнал меча от ръката му, с един удар го повалил наземи и продължил да се бие така, додето сразил десет рицари. После сър Тристан се затворил в параклиса и се отбранявал храбро.

Вдигнала се тогава голяма врява и много народ се събрал да помага на сър Андред, повече от сто души. И когато сър Тристан видял да се приближават към него толкоз хора, спомнил си, че е гол, залостил здраво вратата на параклиса, счупил решетките на един прозорец и скочил оттам право върху скалите в морето. И тъй, през този ден нито сър Андред, нито другарите му успели да го заловят.

Глава 35

Как рицарите на сър Тристан му помогнали да се спаси и за това как кралица Изолда била изпратена в килия за прокажени и как бил ранен сър Тристан

И когато те се разотишли, Гувериал, сър Ламбегус и сър Сентрал де Люион, все рицари на сър Тристан, тръгнали да търсят господаря си. И като чули, че е избягал, извънредно се зарадвали, а скоро го намерили на скалите и с дълго платно го изтеглили горе. Тогава сър Тристан ги попитал къде е Хубавата Изолда, тъй като си мислел, че може да е отвлечена от хората на сър Андред.

— Сър — рекъл Гувернал, — изпратиха я в килия за прокажени.

— Горко ми — рекъл сър Тристан, — това съвсем не е място за такава прекрасна дама и ако бъде волята ми, тя няма да стои дълго там.

И тогава взел хората си и отишъл при Хубавата Изолда, освободил я и я завел в едно богато имение в гората и заживял там с нея.

Сетне този славен рицар казал на хората си да си идат и рекъл:

— Нищо повече не мога да направя сега за вас.

И всички освен Гувернал поели нанейде.

И един ден сър Тристан излязъл на лов в гората и там заспал. Случило се тогава, че минал наблизо човек, чийто брат сър Тристан преди време посякъл, и като го видял, пронизал рамото му със стрела, а сър Тристан тозчас скочил и го убил.

Научил най-подир крал Марк, че сър Тристан и Хубавата Изолда са в това имение, и веднага се отправил натам с много рицари, за да убие Тристан. Ала когато пристигнал, сър Тристан го нямало и тогава той завел Хубавата Изолда в замъка си и я пазел така зорко, че тя не можела да узнае нищо за сър Тристан, нито да му прати вест, нито пък той на нея.

И когато привечер сър Тристан наближил старото имение, забелязал следи от много коне и веднага разбрал, че са отвели дамата му. И той горко скърбил и дълго страдал от люти мъки, тъй като стрелата, с която го ранили, била отровна.

В туй време Хубавата Изолда успяла да говори с една дама, която била близка роднина на лейди Брагуейн, и тя отишла при сър Тристан и му казала, че раната не ще оздравее тъй лесно.

— И понеже твоята дама, Хубавата Изолда, сега не може да ти помогне, заръча бързо да идеш при крал Хоуел в Бретан и там да намериш дъщеря му Изолда Белоръката, защото само тя ще ти помогне.

Тогава сър Тристан и Гувернал се качили на кораб и отплавали за Бретан. И когато крал Хоуел разбрал, че е пристигнал сър Тристан, много се зарадвал.

— Сър — рекъл сър Тристан, — дойдох в тези земи да търся помощ от дъщеря ви, защото ми казаха, че никой освен нея не може да ме изцери.

И наистина не след дълго тя го излекувала.

Глава 36

Как сър Тристан воювал на страната на британския крал Хоуел и убил врага му на полесражението

Имало по това време един граф на име Агрип, който водел люта война против краля, разбил го в сражение и го обсадил. И веднъж, когато сър Кехидий, синът на крал Хоуел, излязъл от крепостта, бил тежко ранен.

Тогава Гувернал се явил при краля и рекъл:

— Сър, съветвам ви да убедите моя господар сър Тристан да ви помогне в тази беда.

— Ще послушам съвета ви — отвърнал кралят.

И отишъл той при сър Тристан, помолил го да му помогне във войната и рекъл:

— Моят син Кехидий не ще може скоро да се сражава.

— Сър — отвърнал сър Тристан, — ще ида на полесражението и ще сторя каквото е по силите ми.

Сетне сър Тристан излязъл от града с колкото другари могъл да събере и извършил такива подвизи, че целият Бретан заговорил за него. И през този ден, благодарение на страховитата си мощ и сила, убил със собствената си ръка граф Агрип и още сто рицари.

Тогава устроили на сър Тристан достойно посрещане. И крал Хоуел го прегърнал и рекъл:

— Сър Тристан, отстъпвам ти цялото си кралство.

— Опазил ме Бог да приема — отвърнал сър Тристан. — Аз съм ви задължен твърде много и ви помогнах заради вашата дъщеря.

Подир туй благодарение на големите усилия на крал Хоуел и сина му Кехидий породила се велика любов между Изолда и сър Тристан, тъй като тази дама била добра и хубава, и от издигнато и славно потекло. И понеже сър Тристан бил обграден с такова внимание и такъв разкош и удоволствия, той почти забравил Хубавата Изолда.

И тъй, след време сър Тристан се съгласил да се ожени за Белоръката Изолда. И най-подир двамата се венчали и тържествено отпразнували сватбата.

Ала когато си легнали в постелята, сър Тристан си спомнил някогашната си любима Хубавата Изолда. И тази мисъл така го опечалила, че само прегърнал и целунал жена си. А други плътски наслади сър Тристан не потърсил от нея, така се казва във френската книга. И споменава се там също как съпругата му си мислела, че не съществуват други удоволствия освен целувки и прегръдки.

Имало по това време в Бретан един рицар на име Супинабил и той се отправил през морето в Англия, а сетне отишъл в двора на крал Артур и там срещнал сър Ланселот от Езерото и му разказал за женитбата на сър Тристан. Тогава сър Ланселот рекъл:

— Срам и позор за всеки неверен рицар! Как можа такъв благороден рицар като сър Тристан да забрави първата си любов, Хубавата Изолда, корнуолската кралица! Кажете му, че някога го обичах над всички рицари на света и най-много го уважавах заради благородните му дела. Ала нека знае сега, че любовта помежду ни е забравена навеки, и го предупреждавам, че от днес нататък съм негов смъртен враг.

Глава 37

Как сър Супинабил разказал на сър Тристан за лошата слава, която спечелил в двора на крал Артур, и за сър Ламорак

Сетне сър Супинабил се върнал в Бретан, намерил сър Тристан и му казал, че е ходил в двора на крал Артур. Тогава сър Тристан го попитал:

— Чухте ли нещо за мен?

— Кълна се в Бога — отвърнал сър Супинабил, — чух сър Ланселот да говори с презрение за вас и да казва, че сте неверен рицар и сте забравили своята дама. Поръча ми още да ви предам, че ще бъде ваш смъртен враг където и да ви срещне.

— Това много ме наскърбява — рекъл сър Тристан, — тъй като няма друг рицар на света, чиято дружба да ми е по-скъпа.

И сър Тристан дълбоко тъжал и се срамувал, че благородните рицари го презират заради непостоянството му в любовта.

В туй време Хубавата Изолда изпратила писмо до кралица Гуиневир, в което се оплаквала от изневярата на сър Тристан и от това, че се оженил за дъщерята на бретанския крал.

А кралица Гуиневир й отговорила с друго писмо и я увещавала да не се опечалява, защото след скръбта неизбежно я чакала радост, понеже славата на сър Тристан като благороден рицар била толкоз голяма, че дамите с магия и чародейства успявали да го принудят да се ожени за тях. „Ала накрая ще стане така, пишела кралица Гуиневир, че нея ще я намрази, а вас ще ви обикне повече отпреди.“

Нека оставим сега сър Тристан в Бретан и да разкажем за сър Ламорак Уелски, който пътувал по море, ала корабът му се блъснал в скала и всички освен сър Ламорак и оръженосеца му загинали. И тъй, плувал той без умора, додето рибари от остров Серваж[1] го спасили, а оръженосецът му се удавил. И моряците с голяма мъка и усилия успели да спасят живота на сър Ламорак.

Владетелят на този остров се наричал сър Набон Черни и бил едър, могъщ великан. И този сър Набон мразел всички рицари от двора на крал Артур и винаги гледал да им стори зло. И разказали рибарите на сър Ламорак за обичая на сър Набон да погубва всеки рицар на крал Артур, който стъпел на острова. И в последната битка той убил сър Наноун Дребни, като от ненавист към крал Артур го подложил на позорна смърт, разкъсвайки го парче по парче.

— Дълбоко ме опечалява смъртта на този рицар — рекъл сър Ламорак, — защото той ми беше братовчед. И ако бях здрав и силен както обикновено, щях да отмъстя за смъртта му.

— Тихо — рекли рибарите, — не говорете повече, защото, преди да си идете оттук, сър Набон трябва да узнае, че сме ви довели, инак ще заплатим с главите си.

— Почакайте само да оздравея от тази болест, дето хванах в морето — рекъл Ламорак, — пък тогава можете да му кажете, че съм рицар на крал Артур, защото никога не съм се боял така, та да се отрека от господаря си.

[1] Остров Серваж — както става ясно от по-нататъшния разказ, думата „остров“ е употребена тук с по-старо свое значение „силно издаден в морето нос“ или пък „хълм, заобиколен с блата“. Това по-старо значение на думата „остров“ е станало причина да се отъждестви митическият остров Авалон с манастира „Гластънбъри“, който е разположен на хълм в долината на една река. Предполага се, че там е погребан Артур. ↑

Глава 38

Как сър Тристан и съпругата му пристигнали в Уелс и как той срещнал там сър Ламорак

Сега да се върнем при сър Тристан, който един ден се качил на малка лодка със съпругата си Белоръката Изолда и брат й Кехидий, за да се поразходи край брега. Ала когато се отделили от сушата, духнал вятър и ги отнесъл на остров Серваж край брега на Уелс, дето се намирал сър Ламорак. И лодката се разбила на скалите, а лейди Изолда пострадала тежко, та тримата едва успели да се доберат до гората. И там, край бистър извор, сър Тристан видял сър Сегуарид и една девица. И двамата рицари се поздравили.

— Сър — рекъл Сегуарид, — знам, че сте сър Тристан Лионски, човекът, когото имам причина да ненавиждам повече от всички на света, понеже вие ми отнехте любовта на жена ми. Ала въпреки това аз не мога да ненавиждам един благороден рицар заради леконравието на жена[1]. И затуй, моля ви, бъдете ми приятел и аз ще бъда ваш приятел, доколкото ми позволяват силите, защото трябва да знаете, че в тази долина ви чакат големи премеждия, та двамата ще трябва много да си помагаме.

После сър Сегуарид отвел сър Тристан при една дама, която била родена в Корнуол, и тя му разказала за всички опасности, що криела тази долина, и че всеки рицар, дошъл там, бивал пленяван или убиван.

— Трябва да знаете, любезна господарко — рекъл сър Тристан, — че аз убих сър Мархаус и избавих Корнуол от данъка, който плащаше на Ирландия. Аз съм също този, дето спаси живота на ирландския крал от сър Бламор де Ганис, и този, дето победи сър Паломид. Трябва да знаете, че аз съм сър Тристан Лионски и че с божия помощ ще избавя от мъките му този остров Серваж.

И сър Тристан се разположил там наблизо да си почине. Тогава някой му казал, че един рицар от двора на крал Артур претърпял корабокрушение на скалите.

— Как му е името? — запитал сър Тристан.

— Не знаем — рекли рибарите, — ала той не крие, че е рицар на крал Артур, и пет пари не дава за могъщия властелин на този остров.

— Моля ви — рекъл сър Тристан, — ако можете, доведете го тук да го видя, защото, ако е рицар на крал Артур, ще го позная.

Тогава дамата помолила рибарите да го доведат в нейния дом. И тъй, на другата сутрин те го довели облечен в рибарски дрехи. И щом сър Тристан го видял, усмихнал му се и го познал начаса, ала той не познал сър Тристан.

— Любезни сър — рекъл Тристан, — като ви гледам, струва ми се, че наскоро сте боледували, защото мисля, че ви познавам от по-рано.

— Допускам, че сте ме виждали и дори може да сте се сражавали с мен — отвърнал сър Ламорак.

— Любезни сър — рекъл сър Тристан, — кажете ми името си.

— Съгласен съм, ала при едно условие — рекъл сър Ламорак. — Ако ми кажете вие ли сте владетелят на този остров на име Набон Черни.

— Кълна се! — рекъл сър Тристан. — Не съм и не съм му васал. Аз съм негов враг, както и вие, и ще го докажа, преди да напусна този остров.

— Добре тогава — рекъл сър Ламорак, — щом така великодушно отговорихте на въпроса ми, ще ви открия, че името ми е Ламорак Уелски, син на крал Пелинор.

— Вярвам ви — отвърнал сър Тристан, — защото и да ми бяхте казали друго име, щях да знам, че не е истина.

— Кой сте вие и отде ме познавате? — запитал сър Ламорак.

— Аз съм сър Тристан Лионски.

— А-а, сър, помните ли как веднъж ме повалихте от коня, а сетне отказахте да се сражавате с мен пешком?

— Не сторих това от страх — рекъл сър Тристан, — а защото се срамувах тогава да продължавам боя с вас, тъй като знаех, че сте твърде уморен. Ала, сър Ламорак, зле се отплатихте вие за добрината ми, като изпратихте рога на Вълшебницата Морган в двора на крал Марк, защото много дами бяха опозорени. И всичко това сторихте от омраза към мен.

— Така е — отвърнал той, — и ако отново се наложи, пак бих направил същото, защото предпочитам да има раздор и свади в двора на крал Марк, нежели в двора на крал Артур, тъй като славата на тези два двора ле е еднаква.

— Колкото за това — отвърнал Тристан, — вярно е. Ала туй, което сторихте, беше по-скоро от омраза към мен. Все пак ненавистта ви, слава Богу, не причини голяма вреда. Затова забравете ненавистта си, както ще постъпя и аз, и нека заедно се опитаме да спечелим воинска слава в битката с великана сър Набон Черни, владетеля на този остров, като го сразим.

— Сър — рекъл сър Ламорак, — сега виждам рицарското ви благородство и разбирам, че не е лъжа това, което всички говорят за вас, защото по щедрост, великодушие и достойнство нямате равен сред рицарите, а на вашето благородство и доброта аз отвърнах със зло, за което сега се разкайвам.

[1] Подобно изказване е немислимо във френските рицарски романи, където култът към дамата, куртоазното отношение към жената е съществена част от рицарската етика. Това е прибавка на самия Малори, чието отношение към този култ е вече доста променено, както проличава и на други места в книгата му. ↑

Глава 39

Как сър Тристан се сражавал със сър Набон и го победил и как направил сър Сегуарид владетел на острова

Дошла в туй време вест, че сър Набон призовава цялото население на острова да се яви пред замъка му след пет дни, тъй като на този ден синът на Набон щял да бъде посветен в рицарство. И всички рицари от тази долина и околностите трябвало да се явят на турнира, понеже рицарите от кралството Логрис щели да се бият срещу воините от Северен Уелс. И отишли там петстотин рицари, а рицарите от долината завели със себе си сър Ламорак, сър Тристан, сър Кехидий и сър Сегуарид, защото не посмели да постъпят инак.

И тогава сър Набон дал на сър Ламорак по негова молба кон и доспехи и сър Ламорак се отличил с делата си в турнира, та Набон и всички присъстващи рекли, че не са виждали друг рицар да върши такива бойни подвизи, понеже, както се казва във френската книга, победил петстотинте рицари и никой не могъл да му устои в двубоя на кон.

Тогава сър Набон предложил да си премери силите с него в тази рицарска игра и рекъл:

— Знай, че никога до днес не съм виждал друг рицар да се прояви така добре в един ден.

— Съгласен съм да си премерим силите — отвърнал сър Ламорак, — ала съм уморен и получих много тежки рани.

Все пак двамата взели копня и се спуснали един към друг, ала сър Набон не нападнал сър Ламорак, а ударил коня му в главата и го убил. Тогава сър Ламорак скочил на крака, вдигнал щит и изтеглил меча си и се започнала ожесточена битка. Ала сър Ламорак бил така тежко наранен и задъхан, че скоро започнал леко да се олюлява и отстъпва.

— Любезни друже — рекъл сър Набон, — прибери меча си и аз ще бъда по-милостив към теб, отколкото съм бил към който и да е рицар, тъй като днес се убедих в рицарското ти благородство. Затова иди настрана, а аз искам да знам дали някой от другарите ти желае да излезе на двубой с мен.

Като чул това, сър Тристан пристъпил напред и рекъл:

— Сър Набон, дай ми кон и добри доспехи и ще изляза на двубой с теб.

— Тъй да бъде, друже — рекъл сър Набон, — иди в онзи шатър и си избери най-хубавите доспехи, които намериш вътре, пък сетне ще си поиграя с теб от сърце.

Тогава сър Тристан му рекъл:

— Гледай само да играеш добре, инак може аз да те науча на някоя нова игра.

— Добре го рече, друже — отвърнал сър Набон.

И тъй, когато сър Тристан се въоръжил според желанието си с отличен щит и меч, тръгнал насреща му пешком, тъй като знаел, че сър Набон не приема боя с копие и убива конете на всички рицари.

— Хайде, любезни друже — рекъл сър Набон, — да почваме играта.

И тогава двамата се хвърлили в битка, като се дебнели и удряли без отдих ту от едната, ту от другата страна с коси и прави удари. Най-сетне сър Набон го помолил да му каже името си.

— Сър Набон, името ми е Тристан Лионски и съм рицар на крал Марк от Корнуол.

— Добре си ми дошъл — отвърнал сър Набон, — защото от всички рицари на свещта най-голямо желание съм имал да се бия тъкмо с теб и със сър Ланселот.

Сетне двамата продължили настървено битката и сър Тристан убил сър Набон, а подир туй се хвърлил към неговия син и му отсякъл главата. И тогава всички жители на тамошните земи заявили, че искат да бъдат васали на сър Тристан.

— Не — рекъл сър Тристан, — не съм съгласен. Ала ето тук един достоен рицар, сър Ламорак Уелски, който ще бъде вместо мен владетел на този остров, тъй като извърши големи бойни подвизи.

— Не — отвърнал сър Ламорак, — не желая да бъда владетел на тази страна, понеже вие заслужихте тази чест повече от мен. Затова дайте земите на когото намерите за добре, аз не ги искам.

— Тъй да бъде — рекъл сър Тристан, — щом нито аз, нито вие не желаем да владеем тази страна, да я дадем на онзи, който по-малко я е заслужил.

— Постъпете според волята си — рекъл сър Сегуарид, — ваше право е да я дарявате, ала аз не бих я приел, дори и да съм я заслужил.

И все пак те дали острова на Сегуарид и той им благодарил. И станал сър Сегуарид негов владетел и достойно управлявал, освободил всички пленници и установил справедлив ред в долината. Сетне отишъл в Корнуол и разказал на крал Марк и на Хубавата Изолда как сър Тристан го направил владетел на остров Серваж и разгласил из целия Корнуол за подвизите на двамата рицари, та всички да ги знаят.

И много се наскърбила Хубавата Изолда, като узнала, че сър Тристан се е венчал за Белоръката Изолда.

Глава 40

Как сър Ламорак се разделил със сър Тристан и как срещнал сър Фрол, а сетне и сър Ланселот

Да се върнем сега при сър Ламорак, който се отправил към двора на крал Артур. (А сър Тристан, съпругата му и Кехидий се качили на кораб и отплавали за Бретан при крал Хоуел и той ги посрещнал с радост. И като чули за приключенията им, всички се удивили на благородните дела на сър Тристан.) И тъй, да се върнем при сър Ламорак, който, след като се разделил със сър Тристан, тръгнал право през гората и стигнал до една отшелническа обител. Видял го тогава отшелникът и го попитал откъде иде.

— Сър — рекъл сър Ламорак, — идвам от долината.

— Сър — рекъл отшелникът, — това ми се вижда много чудно, защото от двайсет години не знам да е минавал оттук рицар, без да бъде убит, безмилостно ранен или превърнат в жалък пленник.

— Свършено е вече с тези зли обичаи — отвърнал сър Ламорак, — тъй като сър Тристан уби вашия владетел, сър Набон, и сипа му.

Тогаз отшелникът и другите братя много се зарадвали, понеже нямало втори тъй жесток тиранин между християните.

— И затова — рекъл отшелникът — цялата тази страна и богатствата и навеки ще принадлежат на сър Тристан.

На сутринта сър Ламорак си тръгнал оттам и както яздел, видял четирима рицари да се бият срещу един и този рицар добре се бранел, ала най-подир четиримата рицари го повалили. Тогава сър Ламорак се приближил и ги запитал защо искат да убият този рицар и казал, че е позор за тях да се бият четирима срещу един.

— Трябва да знаеш — рекли четиримата рицари, — че той е предател.

— Така твърдите вие — отвърнал сър Ламорак, — ала преди да ви повярвам, трябва да чуя и него.

После рекъл на рицаря:

— Е, рицарю, можеш ли да се защитиш и да докажеш, че не си предател?

— Сър — отвърнал той, — мога да се защитя и с думи, и с дела и ще го сторя срещу най-силния от тях в честен двубой.

Тогава и четиримата викнали в един глас:

— Няма да излагаме живота си на такава опасност. Ала трябва да знаеш, че дори самият крал Артур да се бе застъпил за него, пак не би могъл да го спаси.

— Големи думи изрекохте — отвърнал сър Ламорак. — Ала мнозина приказват зад гърба на човека повече, отколкото биха казали в лицето му. И поради тези ваши думи ще ви открия, че съм рицар от двора на крал Артур, макар и най-обикновен. И за честта на моя господар ви призовавам да се браните добре, защото ще избавя този рицар пряко волята ви.

И тогава те всички се хвърлили отведнъж върху сър Ламорак, ала той с два удара убил двама от тях и тозчас другите двама избягали. После сър Ламорак се обърнал към рицаря и го запитал как се казва.

— Сър — отвърнал той, — името ми е сър Фрол от Крайбрежните острови.

Сетне рицарят тръгнал със сър Ламорак и двамата поели напред заедно. И ето че видели по пътя си напет рицар, който яздел насреща им и бил облечен целият в бяло.

— А — рекъл сър Фрол, — с онзи рицар неотдавна се сражавах и той ме повали, затуй искам отново да вляза в двубой е него.

— Съветвам ви да не правите това — рекъл сър Ламорак. — Кажете ми за какво се сражавахте и дали по негово желание или по ваше.

— Сражавахме се по мое желание — отвърнал сър Фрол.

— Сър — рекъл Ламорак, — тогава ви съветвам да не го предизвиквате повече, защото ми се вижда благороден рицар, а не прост шут. И струва ми се също, че е от Кръглата маса.

— Това няма да ме спре — рекъл сър Фрол и викнал: — Благородни рицарю, приготви се за двубой!

— Няма нужда — отвърнал Белия рицар, — тъй като не изпитвам желание да се сражавам с теб.

Ала въпреки това двамата затъкнали копия и Белия рицар повалил сър Фрол и спокойно продължил по пътя си.

Тогава сър Ламорак го настигнал, помолил го да му каже името си и рекъл:

— Струва ми се, че сте от рицарите на Кръглата маса.

— Ще ви открия името си — отвърнал той, — ала при условие че няма да го издавате на други и че ще ми кажете своето.

— Името ми е сър Ламорак Уелски.

— А моето име е сър Ланселот от Езерото.

Тогава те прибрали мечове в ножниците си, целунали се сърдечно и много се радвали.

— Сър — рекъл сър Ламорак, — ако имате нужда от помощ, готов съм да ви служа.

— Опазил ме Бог да ми служи такъв благороден рицар като вас — отвърнал сър Ланселот. — Освен това тръгнал съм да изпълня една заръка, която трябва да доведа докрай със собствените си ръце.

— Бог да ви помага — рекъл сър Ламорак и те се разделили.

После сър Ламорак се върнал при сър Фрол и му помогнал да възседне отново коня си.

— Кой беше онзи рицар? — запитал сър Фрол.

— Сър — рекъл той, — не е ваша работа да знаете, нито е моя работа да ви го кажа.

— Много сте нелюбезен — рекъл сър Фрол, — затова ще ви напусна.

— Постъпете както желаете — отвърнал сър Ламорак, — макар че благодарение на мен спасихте най-хубавия цвят във венеца си.

И така те се разделили.

Глава 41

Как сър Ламорак убил сър Фрол и за рицарския двубой с брат му сър Белианс

Случило се, че след два-три дни сър Ламорак намерил край един извор заспал рицар, а дамата му седяла до него и будувала. И ето че тъкмо тогава дошъл сър Гауейн, грабнал дамата и я метнал на коня зад оръженосеца си. Препуснал в миг сър Ламорак подир сър Гауейн и викнал:

— Сър Гауейн, обърни се.

— Какво искаш от мен? — рекъл сър Гауейн. — Аз съм племенник на крал Артур.

— Сър — отвърнал той, — поради тази причина готов съм да ви пощадя, ала дамата трябва да остане при мен или ще се сражаваме.

Тогава сър Гауейн се извърнал и препуснал с копие в ръка към рицаря, чиято била дамата, ала рицарят с чудна сила повалил сър Гауейн и си взел дамата. Видял всичко това сър Ламорак и си рекъл: „Ако не отмъстя за своя другар, той ще ме опозори пред двора на крал Артур.“

И тогава сър Ламорак се обърнал и предизвикал рицаря на двубой.

— Сър — отвърнал онзи, — готов съм.

И те връхлетели с все сила един срещу друг и сър Ламорак пронизал рицаря през гърдите и той паднал мъртъв наземи.

Тогава дамата отишла при брата на този рицар, който се казвал Белианс Горделиви и живеел наблизо, и му разказала, че брат му е убит.

— Горко ми — рекъл той. — Ала ще си отмъстя.

И тозчас яхнал коня си, въоръжил се и скоро настигнал сър Ламорак и му рекъл:

— Обърни се и остави тази дама! Нова игра ще играем сега двамата с теб, понеже ти уби брат ми сър Фрол, който беше много по-храбър рицар от теб.

— Може и така да е — отвърнал сър Ламорак, — ала днес в боя аз излязох по-храбър.

И те препуснали един срещу друг и се повалили взаимно от конете, вдигнали щитове, изтеглили мечове и цели два часа се били настървено като опитни и благородни рицари. И тогава сър Белианс го помолил да му каже името си.

— Сър — отвърнал той, — името ми е сър Ламорак Уелски.

— Ах — рекъл сър Белианс, — ти си човекът, когото ненавиждам най-много на света, тъй като, за да спася живота ти, погубих собствените си синове, а сега ти уби брат ми сър Фрол. Не, не мога да се помиря с теб. Затуй брани се, понеже трябва да умреш. Друг изход няма.

— Горко ми — рекъл сър Ламорак. — Добре ви познавам, тъй като направихте толкоз много за мен.

И с тези думи сър Ламорак коленичил и го помолил за милост.

— Стани — рекъл сър Белианс, — инак ще те убия, както си коленичил.

— Няма нужда да ме убивате — отвърнал сър Ламорак, — тъй като аз ще се предам, ала не от страх пред вас и пред силата ви, а понеже вашата добрина не ми позволява да се бия с вас. Затова ви моля, в Името на Бога и за честта на рицарството, простете ми злините, що съм ви сторил.

— Горко ти — рекъл Белианс. — Стани или ще те убия без всякаква милост.

И тъй, двамата отново захванали борбата и си нанесли много рани, та цялата земя под тях се обляла с кръв. Най-подир Белианс отстъпил и приседнал на едно хълмче, защото бил изгубил толкова кръв, че едва стоял на крака. Тогава сър Ламорак метнал щита си на гръб и го попитал как се чувства.

— Добре — отвърнал сър Белианс.

— Ах, сър, ще бъда милосърден в този труден за вас час.

— Ех, рицарю сър Ламорак — рекъл сър Белианс, — глупец си ти, понеже, ако аз бях на твое място, щях да те убия. Ала твоето благородство е тъй голямо, че трябва да забравя лошите си помисли спрямо теб.

И тогава сър Ламорак коленичил и най-напред развързал неговия наличник, а после и своя и двамата се целунали със сълзи на очи. Сетне сър Ламорак завел сър Белианс в един близък манастир и не се отделил от него, додето сър Белианс не оздравял. Подир туй те се заклели, че нивга веч няма да се сражават един срещу друг.

И така, сър Ламорак си тръгнал и отишъл в двора на крал Артур.

Сега ще оставим сър Ламорак и сър Тристан. И оттук започва историята на Криводрешко.

Книга девета

Глава 1

Как дошъл в двора на крал Артур един младеж и как сър Кей на присмех го нарекъл Криводрешко

Дошъл по туй време в двора на крал Артур снажен младеж в богата: одежда и помолил да бъде посветен в рицарство от краля, ала горната му дреха, макар да била от скъп златоткан плат, му седяла някак накриво.

— Как ви е името? — запитал крал Артур.

— Сър — отвърнал той, — името ми е Брюнор Черни и скоро ще разберете, че съм от издигнат род.

— Може и така да е — рекъл сенешалът сър Кей, — ала на подбив ще те наричаме Криводрешко.

— Голяма чест искаш от мен — рекъл кралят. — Ала първо искам да знам защо носиш тази скъпа дреха? Кажи ми, защото съм сигурен, че трябва да има някаква причина.

— Сър — отвърнал младежът, — имах баща, рицар благороден и храбър. Излязъл той веднъж на лов и се случило така, че легнал и заспал. Ала минал оттам един рицар, негов отколешен враг, и като видял, че спи дълбоко, насякъл го с меча си. И тогава баща ми носел тъкмо тази дреха, затова сега тя ми стои така зле, понеже още личат по нея следите от нанесените удари, както в деня, когато я намерих, ала нивга не ще позволя да пришият парчетата. И за да помия бащината си смърт, ще пося тази дреха, додето си отмъстя. И тъй като вие сте най-благородният крал на света, дойдох при вас да ме посветите в рицарство.

— Сър — рекли сър Ламорак и сър Гахерис, — добре би било да го посветите в рицарство, защото има напета снага и хубаво лице и по всичко наглежда, че ще стане достоен мъж и храбър, силен рицар. Ако си спомняте, точно такъв беше и сър Ланселот от Езерото, когато се яви за първи път в двора ви и малцина от нас знаеха отде идва, а сетне доказа, че е най-достойният рицар на света и днес прославя с делата си и носи чест на вашия двор и Кръглата маса повече от всеки друг рицар.

— Истина е — рекъл кралят, — затова, щом настоявате, още утре ще го посветя в рицарство.

Ала на другия ден ловците вдигнали в гората елен и крал Артур тръгнал с дружина свои рицари да го убие, а този младеж, когото сър Кей нарекъл Криводрешко, останал при кралица Гуиневир. И по някаква неочаквана случайност един страховит лъв, който държали в яка каменна кула, успял да се освободи и се нахвърлил върху кралицата и рицарите й. И като видяла кралицата лъва, извикала и побягнала, молейки рицарите си да я избавят. Ала само дванайсет от тях останали, другите избягали.

Тогаз Криводрешко рекъл:

Сега виждам, че не всички страхливи рицари са мъртви.

И с тез думи изтеглил меча си и се изправил пред лъва. Разтворил лъвът широко паст и свирепо се хвърлил да го разкъса, ала той го ударил в средата на главата така силно, че я разцепил на две и го повалил на земята.

Разказали тогава на кралицата, че младежът, когото сър Кей на подбив нарекъл Криводрешко, убил лъва.

Като се върнал кралят, кралицата му разправила за това приключение и той много се зарадвал и рекъл: Залагам главата си, че ще стане благороден мъж и предан рицар и винаги ще бъде верен на думата си.

И без повече да се бави, кралят го посветил в рицарство.

— А сега, сър рекъл младият рицар, — моля вас и всички рицари от вашия двор от днес нататък да ме наричате само Криводрешко и единствено Криводрешко. Щом сър Кей ми даде това име, така искам да ме наричате.

— Да бъде волята ви — отвърнал кралят.

Глава 2

Как една девица дошла в двора и помолила да й дадат рицар, който да извърши славен подвиг, и как Криводрешко приел заръката

На същия този ден дошла в двора една девица и тя носела голям черен щит, в средата на който имало изрисувана бяла ръка с меч. Нищо друго не било изобразено на щита. И когато крал Артур я видял, попитал я откъде идва и какво иска.

— Сър — отвърнала тя, — много дни вече странствам и много пътища избродих с този щит и той е причината да дойда във вашия двор. Имаше един смел рицар, комуто принадлежеше този щит, и за да го получи, той се бе наел да извърши голям боен подвиг. Ала за зла чест му се случи да срещне друг могъщ рицар и двамата дълго се биха и си нанесоха безчет люти рани, та накрая останаха без сили и се съгласиха да сложат край на спора си. И скоро след това рицарят, чийто бе този щит, видя, че ще умре. Тогава ми нареди да занеса щита в двора на крал Артур и там да помоля някой храбър рицар да вземе щита и да извърши подвига, с който той се бе заел.

— Какво ще кажете за тази молба? — рекъл кралят. — Желае ли някой от вас да се заеме да носи този щит?

Ала никой не отвърнал ни дума. Тогава сър Кей взел щита в ръце.

— Благородни рицарю — рекла девицата, — как се казвате?

— Ще ви открия на драго сърце — отвърнал той, — защото името ми е сър Кей, сенешалът, и то е добре известно наблизо и далеч.

— Сър — рекла девицата, — оставете този щит, тъп като трябва да знаете, че не е за вас — по-храбър рицар трябва да го носи.

— Девице — отвърнал сър Кей, — знайте, че взех този щит в ръце с ваше позволение само за да го разгледам, а не с намерението, което ми приписвате. И накъдето и да тръгнете, аз не ще тръгна с вас.

И тъй, девицата дълго време стояла мълчаливо и гледала рицарите. Най-подир се обадил рицарят Криводрешко:

— Любезна девице, ще приема този щит и свързаното с него приключение, ала искам да знам накъде ще ме отведе пътят ми. И понеже тъкмо днес бях посветен в рицарство, готов съм да се заема с това приключение.

— Как се казвате, любезни младежо? — запитала девицата.

— Името ми е Криводрешко — рекъл той.

— Може и наистина да се наричаш Рицаря със зле скроената дреха — рекла девицата, — ала ако дръзнеш да вземеш този щит и да ме последваш, трябва да знаеш, че скоро снагата ти ще бъде също тъй безжалостно насечена, както и дрехата ти.

— Колкото за това — отвърнал Криводрешко, — когато ме насекат така, не ще ви поискам да ме лекувате с мехлеми.

И тозчас влезли в двора двама оръженосци и довели едри коне, дали му доспехи и копие и той скоро се въоръжил и се простил с краля.

— Не ми се ще да се заемате с такова опасно приключение — рекъл кралят.

— Сър — отвърнал той, — това приключение се падна на мен и тъй като е първото, с което се залавям, ще го доведа докрай каквото и да се случи.

В туй време девицата тръгнала и Криводрешко начаса я последвал. И като я настигнал, тя отново взела да го хули по най-недостоен начин.

Глава 3

Как Криводрешко повалил кралския шут сър Дагонет и как девицата го обсипала с обиди

Тогава сър Кей заповядал на сър Дагонет, шута на крал Артур, да препусне подир Криводрешко и наредил да му дадат кон и доспехи, и му заповядал да догони Криводрешко и да го предизвика на двубой, и той се подчинил.

И тъй, настигнал шутът Криводрешко и му викнал да се приготви за двубой. И сър Криводрешко повалил сър Дагонет през задницата на коня му.

Тогава девицата започнала да се присмива на Криводрешко и рекла:

— Срам и позор! Сега си опозорен навеки пред двора на крал Артур, защото изпратиха шут да се бие с теб, а това ти бе първият двубой.

И тя продължила да язди и да го хули. И не след дълго срещнали храбрия рицар сър Блеоберис и той се сражавал с Криводрешко и го ударил с такава сила, че и конят, и ездачът паднали наземи. Тогава Криводрешко пъргаво скочил на крака, вдигнал щит, изтеглил меч и искал да се бие с него до смърт, толкова люто бил разярен.

— Не съм съгласен — отвърнал сър Блеоберис де Ганис, — този път не желая да се сражавам с теб пешком.

Тогава Злоезичната девица започнала да го хули с най-груби думи и рекла:

— Махни се оттук, страхливецо!

— Ах, девице — рекъл той, — моля ви се, имайте милост и не ме укорявайте повече, тъй като и без това съм достатъчно опечален. Ала знайте, че не се смятам за недостоен рицар, затова, че синът на една кобила се огъна под мен, нито пък затова, че ме е повалил рицар като сър Блеоберис.

И тъй, продължил той да язди с нея още два дни. И случило се, че минал край тях сър Паломид и влязъл в двубой с него и сър Криводрешко го сполетяла същата участ както в битката със сър Блеоберис.

— Защо вървиш още с мен? — рекла Злоезичната девица. — Не можеш да устоиш на кон пред рицар, нито можеш да удържиш на удар, освен ако насреща ти е сър Дагонет.

— Ах, любезна девице — отвърнал той, — не е голяма беда, че ме повали сър Паломид, и не съм много посрамен, тъй като нито сър Блеоберис, нито пък сър Паломид се съгласиха да се бият с мен пешком.

— Колкото за това — рекла девицата, — бъди уверен, че и двамата те презират и намират за недостойно да слязат от конете си, за да се сражават с такъв жалък рицар.

В туй време минал оттам сър Мордред, братът на сър Гауейн, и също тръгнал със Злоезичната девица.

И не след дълго стигнали пред Замъка на горделивите, а там имало обичай, че всеки рицар, който минел наблизо, трябвало или да се бие, или да бъде взет в плен, или най-малкото да загуби коня и доспехите си.

И тогава се задали насреща им двама рицари и сър Мордред влязъл в двубой с първия и рицарят от замъка повалил сър Мордред от коня. После Криводрешко се бил с втория, та и двамата паднали наземи с все конете. И когато се изправили на крака, в бързината си разменили конете.

Сетне Криводрешко се спуснал към рицаря, който повалил сър Мордред, и започнал двубой с него. И сър Криводрешко го ударил и ранил така тежко, че го повалил полумъртъв на земята. После се обърнал към рицаря, с когото се бил отначало, а онзи побягнал към замъка. Тогава сър Криводрешко препуснал след него, влязъл в замъка и го убил.

Глава 4

Как Криводрешко се сражавал срещу сто рицари и как се спасил благодарение на една дама

И ето че в миг го заобиколили сто рицари и го нападнали. И като видял, че ще убият коня му, сър Криводрешко слязъл, хвърлил юздите под краката му и го пуснал през портата. И като сторил това, хвърлил се срещу рицарите, ала все гледал гърбът му да е защитен от стената на покоите на една дама, и си, рекъл, че е по-добре да умре достойно, нежели отново да търпи хулите на Злоезичната девица.

И додето той стоял там и се сражавал, дамата, чиито били покоите, тихичко излязла през тайната врата, намерила пред замъка коня на Криводрешко, хванала го за поводите и го вързала зад страничната порта. Сетне все така тихичко се върнала в стаята си, за да гледа как един рицар се бие срещу сто. И след като дълго го наблюдавала, отишла на един прозорец зад гърба му и рекла:

— Рицарю, ти се сражаваш с чудна храброст, ала накрая все пак ще трябва да умреш, освен ако успееш благодарение на голямата си сила да се добереш до ей оназ странична врата, дето съм вързала коня ти да те чака. Ала знай, че трябва да мислиш за рицарската си чест, а не за смъртта, защото не ще можеш да стигнеш до оная врата, ако не събереш всичките си сили и мъжество.

Като я чул да говори така, Криводрешко стиснал здраво в ръце меча си, вдигнал щита пред гърдите си и се хвърлил сред най-гъстите редици на нападателите. Ала когато най-подир се добрал до страничната врата, там го чакали четирима рицари. Тогава той с първите два удара убил двама от тях, а другите избягали. И тъй, яхнал Криводрешко коня си и препуснал надалеч оттам. И цялата тази случка била разказана в двора на крал Артур — как убил дванайсет рицари в Замъка на горделивите и всичко останало.

И тъй, сър Криводрешко продължил по пътя си.

А в туй време девицата говорела на сър Мордред:

— Мисля, че моят глупав рицар или е убит, или е пленен.

Ала ето че го видели да приближава на кои. И като стигнал той при тях, разправил им какво му се случило и как надвил всичките си противници и се избавил.

— И някои от най-храбрите сред тях вече не ще могат нищо да разкажат.

— Лъжецо безочлив — рекла девицата, — сигурна съм, че като са видели колко си глупав и страхлив и как позориш рицарството, са те пуснали да си вървиш.

— Можете да проверите — отвърнал Криводрешко.

Тогава тя изпратила един свой вестител, който винаги я придружавал, да разбере истината. И той бързо отишъл там и попитал как и по какъв начин Криводрешко се е измъкнал от замъка. И в отговор всички рицари почнали да го проклинат и рекли:

— Това не е човек, а демон, защото уби дванайсет от най-добрите ни рицари, а до днес смятахме, че дори сър Ланселот от Езерото и сър Тристан Лионски не са способни на такъв подвиг. И знайте, че той успя да си иде оттук въпреки всичките ни усилия и пряко волята ни.

С този отговор пратеникът се върнал при господарката си, Злоезичната девица, и разказал за всички подвизи, които сър Криводрешко извършил в Замъка на горделивите. Тогава тя навела глава и нищо не продумала.

— Кълна се в живота си — рекъл сър Мордред на девицата, — твърде зле постъпвате, като го хулите тъй, понеже откровено ви казвам — смел рицар е и не се съмнявам, че един ден ще стане благороден мъж. Вярно, все още не може да се държи здраво на кон, тъй като онзи, който иска да стане добър ездач, се нуждае от много упражнения и опитност. Ала стигне ли се до удари с меч, той е мъжествен и могъщ. Това са разбрали сър Блеоберис и сър Паломид, защото трябва да ви кажа, че са изпитани воини и щом видят млад рицар, начаса познават по ездата му ще могат ли да го повалят от коня, или да му нанесат тежък удар. Ала и двамата в повечето случаи отказват да се бият пешком с млади рицари, тъй като те са яки и юначни с оръжието. Дори и сър Ланселот от Езерото, когато най-сетне бе посветен в рицарство, често губеше битката на кон, ала пешком винаги възвръщаше славата си и така уби и посрами много рицари на Кръглата маса. И тези победи на сър Ланселот над мнозина рицари карат най-смелите мъже да се пазят, защото често съм виждал как стари изпитани рицари биват победени или убити от съвсем млади воини.

И тъй, те продължили да яздят по пътя и да разговарят.

Сега нека прекъснем за малко този разказ и да поговорим за сър Ланселот от Езерото.

Глава 5

Как сър Ланселот отишъл в двора на крал Артур, узнал за Криводрешко и тръгнал след него и как Криводрешко бил взет в плен

Като пристигнал в двора на крал Артур, той чул да разказват за младия рицар Криводрешко — как убил лъва и как сетне се заел да доведе докрай приключението с черния щит, което в онези дни се смятало за най-опасното в света.

— Кълна се в Бога — рекъл сър Ланселот на мнозина от другарите си, — позор е за всички благородни рицари да позволят един толкоз млад рицар да се заеме с такова приключение и да загине. Защото трябва да знаете, че Злоезичната девица отдавна носи този щит и търси само най-опитни рицари. Тя е тази, от която Брюнис Безмилостни отне щита, а сетне пък Тристан Лионски го взе от него и го върна на девицата и това се случи малко преди сър Тристан да се сражава с моя племенник сър Бламор де Ганис заради един спор между него и ирландския крал.

Тогаз мнозина от рицарите съжалили, че сър Криводрешко е потеглил на това приключение.

— Казвам ви — рекъл сър Ланселот, — решил съм да тръгна след него.

И тъй, подир седем дни сър Ланселот настигнал Криводрешко и поздравил и него, и Злоезичната девица. А когато сър Мордред видял сър Ланселот, тозчас се сбогувал и си отишъл. И яздил сър Ланселот с тях цял ден и девицата все хулела Криводрешко, та най-подир сър Ланселот се застъпил за него. Тогава тя оставила на мира Криводрешко и взела да хули сър Ланселот.

В същото туй време сър Тристан пратил по една девица писмо до сър Ланселот, с което се извинявал за женитбата си с Белоръката Изолда. И казвал той още и се заклевал в рицарската си чест, че никога не е имал плътски връзки с Белоръката Изолда. И най-учтиво и благородно сър Тристан пишел на сър Ланселот и го молел да запази приятелските си чувства към него и към Хубавата Изолда от Корнуол и ако я види някога, да го извини пред нея. И не след дълго, пишел сър Тристан, с божия помощ щял да говори с Хубавата Изолда и с него самия.

Тогава сър Ланселот се разделил със сър Криводрешко и девицата, за да помисли върху това писмо и на свой ред да пише на сър Тристан Лионски.

В туй време Криводрешко продължил пътя си с девицата и двамата стигнали до замъка, наречен Пендрагон. И тогава пред тях се изпречили шестима рицари и един от тях предизвикал Криводрешко на двубой.

И още с първия удар Криводрешко го преметнал през задницата на коня му. Тогава петимата рицари вкупом нападнали сър Криводрешко с копията си и го повалили с все коня. Сетне бързо скочили на земята, хванали го всички заедно и го пленили, а после го завели в замъка, дето го хвърлили в тъмница.

На сутринта сър Ланселот станал, предал на девицата писмо за сър Тристан и препуснал да настигне Криводрешко. Ала на един мост по пътя снажен, рицар предизвикал сър Ланселот на двубой и сър Ланселот го повалил от коня, а после двамата водили славна и страховита битка пешком. И накрая сър Ланселот му нанесъл такъв удар, че той се олюлял и паднал на земята по ръце и колене. Тогава рицарят се признал за победен и сър Ланселот милостиво го пощадил.

— Сър — рекъл рицарят, — моля ви, кажете ми името си, защото сърцето ми се привърза към вас.

— Не — рекъл сър Ланселот, — няма да ви кажа името си, додето вие не ми кажете своето.

— Защо не — отвърнал рицарят. — Името ми е сър Неровенс и бях посветен в рицарство от моя господар сър Ланселот от Езерото.

— А-а, Неровенс Лилски! — рекъл сър Ланселот. — Искрено се радвам, че сте станали храбър рицар, защото трябва да знаете, че аз съм сър Ланселот от Езерото.

Горко ми! — рекъл сър Неровенс Лилски. — Какво сторих!

И тозчас паднал в нозете му и искал да ги целуне, ала сър Ланселот не му позволил. Сетне двамата дълго се радвали на срещата си.

И преди да се разделят, сър Неровенс казал на сър Ланселот, че не бива да минава край замъка Пендрагон, и рекъл:

— Там живее един лорд, могъщ рицар и господар на много други рицари. И тази нощ чух, че вчера те пленили рицар, който минавал наблизо с дамата си и за когото разправят, че бил рицар на Кръглата маса.

Глава 6

Как сър Ланселот се сражавал с шестима рицари, а после и със сър Бриан и как освободил пленниците

— Ах — рекъл сър Ланселот, — този рицар е мой другар и аз ще го освободя или сам ще загина.

И без да се бави повече, препуснал напред и не след дълго стигнал до замъка Пендрагон. Тозчас излезли отвътре шестима рицари и се приготвили да се сражават с него. Тогава сър Ланселот затъкнал копие и ударил най-предния от тях така, че му прекършил гърба. И трима от рицарите го ударили, а трима не успели. Подир туй сър Ланселот се проврял помежду тях, обърнал пъргаво коня си и пронизал друг един рицар през гърдите, та острието се подало отзад на повече от лакът и от удара копието му се счупило. Тогаз останалите четирима рицари изтеглили мечове и се спуснали срещу сър Ланселот. Ала той се отбранявал така, че с четири удара ги повалил от седлата тежко ранени и без да чака повече, се втурнал в замъка.

Тогава владетелят на този замък, който се наричал сър Бриан от Островите, мъж благороден и голям враг на крал Артур, незабавно се въоръжил и яхнал кон. Сетне двамата затъкнали копия и връхлетели един връз друг така устремно, че и двата коня рухнали наземи, ала рицарите пъргаво скокнали на крака, вдигнали щитове, изтеглили мечове и се втурнали като обезумели и си разменили безчет люти рани.

Най-подир сър Ланселот нанесъл на сър Бриан такъв тежък удар, че той паднал на колене, и тогава сър Ланселот се спуснал към него и с голяма сила му смъкнал шлема. И когато сър Бриан видял, че ще бъде убит, признал се за победен и се оставил на неговата милост и благоволение.

Тогава сър Ланселот го накарал да освободи всички пленници от замъка си и между тях намерил трийсет Артурови рицари и четирийсет дами и ги освободил. А подир туй поел отново по пътя си.

И щом Криводрешко се видял свободен, взел си коня и доспехите и отишъл при Злоезичната девица.

В туй време сър Неровенс, с когото сър Ланселот се сражавал при моста, изпратил една девица подир сър Ланселот, за да разбере успял ли е да победи господаря на замъка Пендрагон. А хората от замъка се чудели кой е този рицар, дето принудил сър Бриан да освободи всичките си пленници.

— Не се чудете — рекла девицата, — защото тук е бил най-добрият рицар на света и той е сторил всичко това. И трябва да знаете, че името му е сър Ланселот.

Тогава сър Бриан много се зарадвал, а също и съпругата му и всичките му рицари, че такъв храбър мъж ги е победил. И когато девицата и Криводрешко узнали, че рицарят, който ги е придружавал по пътя, е бил сър Ланселот, тя си спомнила как го хулила и го наричала страхливец и горко се разкаяла.

Глава 7

Как сър Ланселот срещнал Злоезичната девица и я нарекъл Доброжелателната девица

И тъй, те яхнали конете си и препуснали подир сър Ланселот. И след две мили го настигнали, поздравили го и му благодарили за добрината, а девицата го помолила да й прости злите дела и думи и рекла:

— Знам, че вие и сър Тристан делите върховната слава на рицарството. Бог ми е свидетел — отдавна ви търся, вас, сър Ланселот, и сър Тристан, и сега благодаря на Бога, че ви срещнах. Сър Тристан веднъж вече срещнах в Камелот и той изтръгна този черен щит с бялата ръка, стиснала гол меч, от Брюнис Безмилостни, който ми го беше отнел.

— Любезна девице — рекъл сър Ланселот, — кой ви каза името ми?

— Сър — рекла тя, — дойде тук една девица, изпратена от рицаря, с когото сте се сражавали при моста, и тя ми каза, че името ви е сър Ланселот от Езерото.

— Зле е сторила — рекъл сър Ланселот, — ала сигурно господарят й сър Неровенс й е заръчал така. Ето какво, девице, ще вървя по-нататък с вас само при условие, че не ще ругаете повече сър Криводрешко, тъй като той е храбър рицар и не се съмнявам, че ще стане благороден мъж. И от жалост към него и от страх да не загине тръгнах подире ви, за да му помогна в това тежко изпитание.

— Ах, Бог да ви благослови — рекла девицата, — сега ще ви открия и на вас, и на него, че не го хулех от омраза, а от голяма любов. Защото все си мислех, че е твърде млад и неукрепнал да се заеме с това приключение. И затуй исках от все сърце да го прогоня от страх за живота му, тъй като никой млад рицар не може да доведе до успешен край това приключение.

— Кълна се в Бога — рекъл сър Ланселот, — добри думи рекохте и ако до днес ви наричаха Злоезичната девица, то аз ще ви нарека Доброжелателната девица.

И тъй, продължили те да яздят още дълго време, додето най-подир стигнали до границите на страната Сурлуз и там видели китно село с мост, укрепен като здрава крепост. И когато сър Ланселот и другарите му застанали пред моста, изпречили се насреща им много благородни мъже и йомени и рекли:

— Благородни господа, не може да минете всички наведнъж по този мост и през тази крепост поради черния щит, който виждаме да носи един от вас, ала ще ви пуснем един по един, затова изберете кой първи ще мине по моста.

Тогава сър Ланселот предложил той да мине първи по моста.

— Сър — рекъл Криводрешко, — моля ви, позволете ми аз да вляза първи в тази крепост. И ако остана жив, ще пратя да ви повикат, а ако се случи да ме убият, така ми било писано. Ако ли пък попадна в плен, тогава можете да ме избавите.

— Никак не ми се иска да ви изложа на тази опасност — рекъл сър Ланселот.

— Сър — отвърнал Криводрешко, — моля ви, оставете това приключение на мен.

— Вървете — рекъл сър Ланселот — и нека Иисус Христос ви помага.

И тъй, влязъл той и веднага насреща му се изпречили двама братя, единият се казвал сър Всесилни, а другият — сър Любвеобилни, и тозчас започнали бой със сър Криводрешко. И той повалил първо Всесилни, а после и Любвеобилни. Сетне братята вдигнали щитове, изтеглили мечове и приканили Криводрешко да слезе от коня. А той така и сторил. Взели да се сипят тогава удари с меч и двамата рицари настървено нападали Криводрешко и му нанесли безчет тежки рани по главата, по гърдите и по раменете. И доколкото могъл, той им отвръщал с тежки удари. Тогава те взели ловко да го заобикалят и да го нападат откъм двете страни, ала той с чудна мощ и рицарско умение ги посрещал винаги лице в лице. И като усетил колко тежко е ранен, удвоил силата на ударите си и им нанесъл толкоз рани, че ги повалил наземи и щял да ги убие, ако не се били признали за победени.

И незабавно сър Криводрешко яхнал най-добрия кои от трите и отишъл при другата крепост на моста. И там срещнал третия брат, най-благороден рицар на име Пленориус, и влязъл в двубой с него, та накрая и двамата паднали наземи с все конете си. После пъргаво скокнали на крака, вдигнали щитове, изтеглили мечове и си разменили безчет тежки удари, като ту единият рицар бил на моста, ту другият. И така се сражавали те повече от два часа без почивка. И през цялото време сър Ланселот и девицата ги наблюдавали.

— Горко ми — рекла девицата, — моят рицар се бие много храбро, ала вече твърде дълго.

— Сега можете да се уверите, че е благороден рицар — отвърнал сър Ланселот, — защото, не забравяйте — преди малко се сражава с други двама рицари и е тежко ранен. Цяло чудо е, че с многото си рани издържа на тази продължителна битка с такъв храбър рицар.

Глава 8

Как Криводрешко попаднал в плен и бил освободен от сър Ланселот и как сър Ланселот победил четирима братя

В туй време сър Криводрешко рухнал на земята, тъй като не можел вече да се държи на крака от тежки рани и загуба на кръв. Тогава другият рицар се съжалил над него и рекъл:

— Благородни млади рицарю, не унивайте, защото, ако бяхте бодър като мен, когато започнахме тази битка, уверен съм, че нямаше да издържа толкова дълго. И заради бойните ви подвизи ще се отнеса към вас с подобаваща учтивост и милосърдие.

И с тези думи благородният рицар сър Пленориус го вдигнал на ръце и го отнесъл в кулата, а после заръчал да му налеят вино, да прегледат раните му и да спрат кръвта.

— Сър — рекъл Криводрешко, — оставете ме вече и побързайте да се върнете на онзи мост, защото ви чака битка с рицар, твърде различен от мен.

— Така ли? — запитал Пленориус. — Има ли и втори рицар във вашата дружина?

— Има — рекъл Криводрешко — и е много по-славен рицар от мен.

— Как се казва? — запитал Пленориус.

— Това няма да узнаете от мен — отвърнал Криводрешко.

— Тъй да бъде — рекъл рицарят. — Който и да е, не ще се побоя от него.

Тогава сър Пленориус чул някакъв рицар да вика:

— Сър Пленориус, къде си? Или ми предай рицаря, когото заведе в кулата си, или излез да се биеш с мен.

Тозчас Пленориус яхнал коня си и препуснал с копие в ръка срещу сър Ланселот. И тогава двамата затъкнали копия и връхлетели един връз друг с гръм и трясък, та се сблъскали с такава сила, че конете им рухнали наземи.

Ала те в миг скокнали на крака, изтеглили мечове и се хвърлили напред като два бика, разменяйки си страховити удари. И сър Ланселот крачка по крачка настъпвал към него, а сър Пленориус се мъчел да го нападне откъм гърба. Ала сър Ланселот не му позволил да стори това, а го тласкал все по-назад и по-назад, додето най-подир стигнали до портата на кулата. И тогаз сър Ланселот рекъл:

— Виждам, че си смел рицар, ала знай, че животът ти е в мои ръце, затова признай се за победен и ми предай пленника си.

Ала другият не отвърнал ни дума, а ударил сър Ланселот по шлема с такава мощ, че искри излезли от очите му. Тогава сър Ланселот замахнал с удвоена сила и му нанесъл такъв удар, че той паднал на колене. И в миг сър Ланселот се хвърлил отгоре му и го съборил на земята.

Тогава сър Пленориус се признал за победен и се оставил на милостта му заедно с кулата и всичките си пленници. И сър Ланселот приел клетвата му за вярност.

Сетне сър Ланселот отишъл при друг мост и там се сражавал с още трима негови братя — единият се наричал Пелон, вторият Пелогрис, а третият сър Пеландрис. И най-напред сър Ланселот ги повалил от конете, а после ги победил и пешком и ги принудил да се предадат. Подир туй се върнал в кулата при сър Пленориус и намерил в тъмницата му шотландския крал Карадос и много други рицари и освободил всички.

Тогава при сър Ланселот дошъл сър Криводрешко и сър Ланселот искал да му подари всички тези крепости и мостове.

— Не — рекъл Криводрешко, — не желая да лиша сър Пленориус от владенията му. И ако той се съгласи, господарю мой сър Ланселот, да иде в двора при крал Артур и да му се закълне във вярност и покорство заедно с всичките си братя, аз ви моля, господарю мой, да му оставите земите.

— На драго сърце, стига да иде в двора на крал Артур и да се закълне, че ще му служи вярно заедно с петимата си братя. А колкото за вас, сър Пленориус — рекъл сър Ланселот, — обещавам ви на следния празник, ако има свободно място, да бъдете въздигнат за рицар на Кръглата маса.

— Сър — рекъл Пленориус, — на идната Петдесетница ще бъда в двора на крал Артур и тогава ще сторя и изпълня всичко, което крал Артур и вие ми заповядате.

И тъй, сър Ланселот и сър Криводрешко останали там, додето заздравеят раните на сър Криводрешко. И си отпочинали добре, забавлявали се с весели игри и развлечения и били обградени от множество красиви дами.

Глава 9

Как сър Ланселот направил Криводрешко владетел на замъка Пендрагон и как после той бил въздигнат и за рицар на Кръглата маса

И през туй време дошли там сенешалът сър Кей и сър Брандил и прекарали с тях десет дни. Сетне рицарите на крал Артур си тръгнали от тези крепости.

И когато сър Ланселот минал край замъка Пендрагон, отнел земите на сър Бриан от Островите, тъй като бил враг на крал Артур, а замъка Пендрагон и всичките околни земи дал на сър Криводрешко. И сетне изпратил хора да повикат Неровенс, когото някога бил посветил в рицарство, и го определил за управител на този замък и на тази страна под властта на Криводрешко. И после всички заедно поели към двора на крал Артур.

И на следната Петдесетница сър Пленориус и сър Криводрешко, чието истинско име било Брюнор Черни, били въздигнати за рицари на Кръглата маса и крал Артур ги дарил с обширни земи. И Брюнор Черни се венчал за Злоезичната девица. И от този ден насетне я наричали Благонравната, ала него и после наричали предимно Криводрешко. И той станал благороден и могъщ, рицар и извършил през живота си безчет достойни дела. И сър Пленориус също се прославил като благороден и храбър рицар. И двамата през целия си живот служили предано на сър Ланселот, а братята на сър Пленориус станали рицари на крал Артур. И както споменава френската книга, сър Криводрешко отмъстил за смъртта на баща си.

Глава 10

Как Хубавата Изолда изпратила писмо до сър Тристан по прислужницата си Брагуейн и за различни приключения на сър Тристан

Сега да оставим сър Криводрешко и да се върнем при сър Тристан Лионски, който бил в Бретан. Когато Хубавата Изолда разбрала, че се е венчал, тя му изпратила по прислужницата си от тъжни по-тъжни писма и в заключение му предложила, ако желае, да дойде в нейния двор и да доведе Белоръката Изолда. И там щели да се отнасят с тях така добре, както към самата нея.

Тогава сър Тристан повикал при себе си сър Кехидий и го попитал иска ли тайно да иде с него в Корнуол. Той отговорил, че е съгласен да потегли по всяко време. И тъй, заръчали те да приготвят малък кораб и скоро сър Тристан, Кехидий, дамата Брагуейн и Гувернал, оръженосецът на сър Тристан, отплавали е него.

И когато излезли в открито море, неблагоприятен вятър ги отнесъл към бреговете на Северен Уелс, близо до Гибелния замък. Тогава сър Тристан рекъл:

— Ще ме чакате тук десет дни и моят оръженосец Гувернал ще остане с вас. И ако не се върна до уречения ден, тръгнете към Корнуол, тъй като съм чувал, че в тази гора не едно и две чудни приключения чакат странстващите рицари и затова имам намерение да си опитам силите в някои от тях, преди да си ида оттук. И знайте, че веднага щом мога, ще побързам да се върна.

Сетне сър Тристан и Кехидий яхнали конете и се разделили със спътниците си. И тъй, навлезли те на повече от миля в гората и най-подир сър Тристан съгледал край бистър извор рицар в хубави доспехи и до него, вързан за стар дъб, стоял едър и силен кои, а един ездач водел друг кон, натоварен с копия. И рицарят, който седял край извора, имал твърде печален вид. Тогава сър Тристан се приближил до него и рекъл:

— Любезни рицарю, защо седиш така угрижен? По твоите доспехи и въоръжение изглежда, че си странстващ рицар, затова приготви се за бой с един от нас или с двама ни.

Ала рицарят не отвърнал нищо, а взел щита, закачил го на врата си и бързо яхнал коня. Сетне взел едно копие от оръженосеца си и се отдръпнал на нужното разстояние.

И сър Кехидий поискал разрешение от сър Тристан да се бие пръв.

— Покажи какво можеш — рекъл сър Тристан.

И тъй, те се втурнали един срещу друг и при сблъсъка сър Кехидий паднал и бил тежко ранен в гърдите. Тогава сър Тристан рекъл:

— Рицарю, добре се бихте, ала сега се пригответе да премерите сили с мен.

— Готов съм — отвърнал рицарят.

И сетне взел още по-голямо копие и препуснал срещу сър Тристан. И с огромна мощ онзи рицар ударил сър Тристан, та го повалил от коня и той тежко се строполил наземи.

Тогаз сър Тристан дълбоко се засрамил, скокнал пъргаво на крака, вдигнал щит на рамо и изтеглил меч. Сетне призовал другия рицар в името на рицарската чест да слезе от коня и да се сражава с него пешком.

— На драго сърце — отвърнал рицарят.

И тъй, той слязъл от коня, сложил щит на рамо, изтеглил меч и тогава между тях се завързала люта битка и траяла почти два часа. Най-подир сър Тристан рекъл:

— Любезни рицарю, възпрете ръката си за малко и ми кажете откъде сте и как ви е името.

— Колкото за това — отвърнал рицарят, — ще си помисля. Ала ако вие ми кажете името си, може и аз да ви кажа своето.

Глава 11

Как сър Тристан се срещнал със сър Ламорак Уелски, как двамата се сражавали и накрая се споразумели никога в&че да не се бият

— Любезни рицарю — рекъл той, — името ми е сър Тристан Лионски.

— Сър — рекъл другият рицар, — моето име пък е сър Ламорак Уелски.

— Е, сър Ламорак — рекъл сър Тристан, — в добър час се срещнахме. Спомнете си злото, което ми сторихте, като изпратихте онзи рог в двора на крал Марк с цел да погубите или да опозорите моята господарка, кралица Хубавата Изолда. Затова знайте, че преди да се разделим, един от нас трябва да умре.

— Сър — рекъл и сър Ламорак, — вие пък си спомнете, че когато бяхме на остров Серваж, ми се заклехте във вечно приятелство.

Ала сър Тристан не пожелал да слуша повече и отново се хвърлил срещу сър Ламорак. И дълго се били, додето и двамата останали съвсем без сили. Тогава сър Тристан рекъл на сър Ламорак:

— Никога в живота си не съм срещал друг рицар, тъй силен и издръжлив като вас, затуй ще бъде жалко, ако един от нас пострада днес.

— Сър — рекъл сър Ламорак, — заради славното ви име готов съм да ви призная честта на победител в тази битка и затова се предавам.

И с тези думи хванал върха на меча си, за да го даде на сър Тристан.

— Няма да го приема — рекъл той, — тъй като отлично знам защо ми предлагате това — по-скоро от благородство, отколкото от страх и ужас пред мен. — И с тези думи му подал своя меч и рекъл: — Сър Ламорак, победен съм и се предавам вам, защото сте най-достойният и най-благородният воин, когото съм срещал в бой.

— Не — отвърнал сър Ламорак, — ето какво ще ви предложа най-великодушно — моля ви, нека се закълнем, че от днес нататък никога няма вече да влизаме в битка един срещу друг.

И тогава сър Тристан и сър Ламорак се заклели, че никога не ще се сражават един с друг нито в сполука, нито в беда.

Глава 12

Как сър Паломид преследвал Лаещия звяр и с едно копие повалил сър Тристан и сър Ламорак

И ето че в туй време дошъл храбрият рицар сър Паломид, който преследвал Лаещия звяр, що имал глава на змей, тяло на леопард, хълбоци на лъв и крака на елен, а от търбуха му излизал такъв шум, сякаш лаели трийсет чифта хрътки, попаднали на следа, и този шум се носел от звяра, където и да идел. И преследвал сър Паломид този звяр навсякъде, защото такава била рицарската му заръка.

И случило се, че в тази гонитба звярът минал край сър Тристан, а скоро след него се появил и Паломид. И, накратко казано, той повалил с едно копие сър Тристан и сър Ламорак и пак поел след звяра Глатисант, което ще рече Лаещия звяр. А тези двама рицари люто се разгневили, че сър Паломид отказал да се сражава с тях пешком.

И нека достойните люде да знаят, че няма на света мъж, който винаги побеждава — понякога човек може да бъде победен по зла слука и понякога по-слаб рицар може да посрами по-добрия.

Сетне сър Тристан и сър Ламорак сложили сър Кехидий върху щит между конете си и го занесли в колибата на един горски пазач. И заръчали те на горския пазач да се грижи добре за него и сами останали там три дни. После двамата рицари яхнали конете си и като стигнали на кръстопът, решили да се разделят. И тогава сър Тристан рекъл на сър Ламорак:

— Моля ви, ако се случи да срещнете сър Паломид, кажете му, че ще ме намери при същия извор, дето се срещнахме и преди, и че там аз, сър Тристан, ще му докажа кой е по-храбрият рицар от двама ни.

И тъй, поели те всеки по своя път и сър Тристан се върнал при сър Кехидий, а сър Ламорак стигнал до един параклис и там пуснал коня си да пасе.

И ето че дошъл там сър Мелиагант, син на крал Багдемагус, и също пуснал коня си да пасе, ала не забелязал сър Ламорак. И тогава този рицар Мелиагант започнал да въздиша от любов към кралица Гуиневир и да реди горестни жалби. И сър Ламорак чул всичко.

И на сутринта той яхнал коня си и навлязъл в гората и там съгледал двама рицари в храсталака.

— Любезни рицари — рекъл сър Ламорак, — защо стоите и дебнете тук? Ако сте странстващи рицари и желаете да си премерим силите, ето, аз съм готов.

— Не, благородни рицарю — отвърнали те, — не чакаме тук да се бием с вас, а дебнем един рицар, който уби брат ни.

— Кой е този рицар, с когото тъй много искате да се сразите? — запитал сър Ламорак.

— Сър — рекли те, — не друг, а сър Ланселот уби брат ни и ако някога го срещнем, не ще се спаси лесно, понеже сме решили да го убием.

— Нагърбили сте се с тежка задача — рекъл сър Ламорак, — тъй като сър Ланселот е славен и опитен рицар.

— Колкото за това, не се боим, защото всеки от двама ни може да се справи с него.

— Не ми се вярва — рекъл сър Ламорак. — До днес не съм чул да се е родил рицар, когото сър Ланселот да не превъзхожда по сила.

Глава 13

Как сър Ламорак срещнал сър Мелиагант и как двамата се сражавали в спор за красотата на кралица Гуиневир

И ето че, както си приказвали, сър Ламорак забелязал сър Ланселот да се приближава на кон право към тях. И тогаз сър Ламорак го поздравил, а той отвърнал на поздрава му. След туй сър Ламорак запитал сър Ланселот дали няма нужда от помощта му по тези краища.

— Не — отвърнал сър Ланселот, — сега-засега нямам, благодаря ви.

И тъй, те се разделили и сър Ламорак се върнал там, дето оставил двамата рицари, и ги намерил скрити в шубраците.

— Позор, подли страхливци! — рекъл сър Ламорак. — Срамно и жалко е, че сте посветени във високия рицарски орден.

И с тези думи сър Ламорак се разделил с тях и не след дълго срещнал сър Мелиагант. И тогава сър Ламорак го запитал защо люби толкоз силно кралица Гуиневир, и рекъл:

— Бях недалеч от вас, когато плачехте и жалехте край параклиса.

— Така ли? — рекъл сър Мелиагант. — Тогава ще го потвърдя — аз любя кралица Гуиневир. Какво ви засяга това? Готов съм да ви докажа, че тя е най-прекрасната дама и първа по красота в света.

— Колкото за това — отвърнал сър Ламорак, — не съм съгласен, защото кралица Маргауз от Оркни, майката на сър Гауейн, е най-красивата кралица и дама на света.

— Не е вярно — рекъл сър Мелиагант — и аз ще ви докажа това с меч в ръка в честен двубой.

— Така ли? — отвърнал сър Ламорак. — По-добър повод за борба не ми е нужен.

Тогава те отстъпили на нужното разстояние люто разгневени, а сетне се втурнали един срещу друг с гръм и трясък и си нанесли такива свирепи удари, че конете им се преметнали назад и рухнали наземи. После двамата скокнали на крака, вдигнали щитове, изтеглили мечове и се хвърлили напред като побеснели глигани. И дълго се сражавали те, защото сър Мелиагант бил храбър и твърде силен воин, ала сър Ламорак бил още по-могъщ от него и все го отблъсквал, ала в тази битка и двамата получили люти рани.

И ето че, додето те се сражавали, минали случайно оттам, яздейки конете си, сър Ланселот и сър Блеоберис. И тогава сър Ланселот се втурнал помежду им, запитал ги по каква причина се бият и възкликнал:

— Та вие и двамата сте рицари на крал Артур!

— Сър — рекъл Мелиагант, — ще ви открия защо се бием. Аз възхвалих своята господарка, кралица Гуиневир, и казах, че тя е най-красивата дама на света, а сър Ламорак го отрече и каза, че кралица Маргауз от Оркни била по-красива и по-прекрасна от нея.

— Ех, сър Ламорак, защо говорите така! Не е редно да лишавате от почитта си своите властелини, на които сам вие, пък и всички ние дължим уважение. — И с тези думи той слязъл от коня и рекъл: — По тази причина приготви се за двубой, тъй като аз ще ти докажа, че кралица Гуиневир е най-красивата и най-великодушната дама на света.

— Сър — рекъл сър Ламорак, — никак не ми се иска да се сражавам с вас заради този спор, понеже всеки мъж смята своята дама за най-красива. Не бива да се гневите, че аз възхвалявам дамата, която най-много обичам, защото, ако за вас кралица Гуиневир е най-красива, трябва да знаете, че за мен кралица Маргауз от Оркни е най-красива и всеки рицар смята своята дама за най-красива. И трябва да знаете, сър, че вие и сър Тристан сте рицарите, с които пай не желая да се бия, ала ако все пак настоявате да се сражавате с мен, ще се съпротивлявам доколкото мога.

Тогава се обадил сър Блеоберис и рекъл:

— Господарю мой сър Ланселот, нивга до днес не съм ви виждал да се държите така неразумно, защото това, което казва сър Ламорак, е вярно и в съответствие с рицарската чест, тъй като и аз имам дама и я смятам за най-красивата на света. Нима това е достатъчна причина да се гневите?[1] И сам отлично знаете, че сър Ламорак е благороден рицар и винаги се е отнасял с почит към вас и към всички ни и затова ви моля да се одобрите.

Тогава сър Ланселот рекъл на сър Ламорак:

— Моля ви, простете ми лошите намерения и ако съм сгрешил, готов съм да изкупя вината си.

— Сър — отвърнал сър Ламорак, — между нас двамата обидата лесно се забравя.

И тъй, сър Ланселот и сър Блеоберис си тръгнали оттам, а сър Мелиагант и сър Ламорак яхнали конете и всеки си поел по пътя.

И не след дълго минал по тези места крал Артур и като срещнал сър Ламорак, влязъл в двубой с него, повалил го и тежко го ранил с копие, а после си продължил по пътя. И сър Ламорак люто се разгневил, че той не пожелал да се сражават пешком, тъй като не познал крал Артур.

[1] Спорът между четиримата рицари за красотата на дамите им и произтеклият от него двубой са напълно в традицията на френската рицарска куртоазия, но мирното разрешаване на двубоя благодарение на здравия разум, проявен от Блеоберис (а чрез него явно говори самият Малори), свидетелства за отбелязаното вече изменено отношение към рицарската етика. ↑

Глава 14

Как сър Кей срещнал сър Тристан и за лошите думи, казани за корнуолските рицари, и как двамата се сражавали

Сега да прекъснем този разказ и да се върнем при сър Тристан, който, както яздел, срещнал сенешала сър Кей. И сър Кей попитал сър Тристан откъде е, а той отвърнал, че е от Корнуол.

— Сигурно е вярно — рекъл сър Кей, — тъй като до днес не съм чувал да се е прославил някой корнуолски рицар.

— Лоши думи изрекохте — отвърнал сър Тристан, — ала ако благоволите, моля ви, кажете ми името си.

— Сър — рекъл сър Кей, — името ми е сър Кей, сенешалът.

— Тъй ли се казвате? — рекъл сър Тристан. — Знайте тогава, че се славите като рицаря с най-заядливия език между всички рицари по света. Казват наистина, че сте храбър рицар, ала говорят още, че не ви върви в боя и винаги гледате да унизите хората.

И тъй, те продължили пътя си заедно, додето стигнали до един мост. И там стоял рицар, който не искал да ги пусне да минат, ако единият от тях не излезе на двубой с него. И този рицар се сражавал със сър Кей и го повалил от коня, а името му било сър Тор, брат на сър Ламорак по баща.

Сетне двамата продължили към мястото, дето нощували, и там заварили сър Брандил, а скоро след туй дошъл и сър Тор. И додето четиримата седели и вечеряли, трима от тях непрестанно хулели корнуолските рицари. А сър Тристан слушал всичко, що казвали, и малко говорел, ала много мислел, и не им открил името си.

И на сутринта сър Тристан яхнал коня си и ги причакал на пътя. И тогава сър Брандил му предложил да се бият и сър Тристан го повалил с все коня на земята.

После сър Тристан се сражавал със сър Тор, сина на говедаря, и повалил и него, а сетне продължил по пътя си. Тогава сър Кей препуснал подире му, ала той не пожелал да го вземе със себе си.

Не след дълго сър Брандил догонил сър Кей и казал:

Много ми се иска да узная името на този рицар.

— Ела с мен — рекъл сър Кей. — Ще идем и ще го помолим да ни каже името си.

И тъй, те продължили напред, додето го настигнали и го видели да седи край един извор със свален шлем, наведен да пие вода. Ала като ги съгледал да идват, сър Тристан бързо сложил шлема си, яхнал коня и им предложил да си премерят силите.

Не — отвърнал сър Кей, — неотдавна се бихме с вас. Сега не идваме с тази цел, а да ви помолим според рицарския обичай да ни кажете името си.

— Любезни рицари, щом като такова е вашето желание, ще го удовлетворя. Знайте, че името ми е сър Тристан Лионски и съм племенник на корнуолския крал Марк.

— В добър час се срещаме — рекъл сър Брандил. — Трябва да знаете, че много се радваме, дето ви намерихме, и че нашата дружина ще бъде щастлива, ако се присъедините към нас. Защото няма друг рицар на света, който другарите ни от Кръглата маса тъй много биха искали да се присъедини към тях.

— Господ да ги възнагради за великодушието им — рекъл сър Тристан, — ала чувствам, че още не мога да приема, тъй като не съм извършил дела, достойни за такава дружина.

— Щом сте сър Тристан Лионски — рекъл сър Кей, — то вие се славите като най-храбрия рицар след сър Ланселот от Езерото. Защото няма днес човек на земята, бил той християнин или неверник, който може да посочи втори тъй храбър, тъй силен и тъй честен рицар. Няма човек на земята, който може да каже нещо позорно за него и то да се потвърди.

Така си поприказвали те доста време, а после се разделили и всеки поел по избрания път.

Глава 15

Как крал Артур бил заведен в Гибелната гора и как сър Тристан му спасил живота

Сега ще чуете как по вина на една дама крал Артур се озовал в Гибелната гора, която се намира в Северен Уелс. Името й било Анаур и тази дама се явила при крал Артур в Кардиф и с любезни думи и щедри обещания го накарала да иде с нея в Гибелната гора. А тя била голяма магьосница и от дълго време любела крал Артур и понеже искала да го примами в ложето си, дошла в неговите земи.

И когато кралят потеглил с нея, много от рицарите му, щом видели, че го няма, тръгнали да го търсят — и сред тях били сър Ланселот, Брандил и мнозина други. И като го завела в кулата си, тя пожелала той да легне с нея. Тогава кралят си спомнил за съпругата си и не се съгласил въпреки всичките й магии. И за да си отмъсти, тя всеки ден го изпращала в гората, дето били рицарите му, та дано бъде убит, защото, като разбрала тази дама, че не може да го прелъсти, опитала се с коварство да погуби крал Артур.

Тогава Владетелката на езерото, която била благоразположена към крал Артур, научила чрез вълшебствата си, че го заплашва смъртна опасност. И затова тази Владетелка на езерото, наричана още Нимю, отишла в гората да търси сър Ланселот или сър Тристан, за да помогнат на крал Артур, тъй като знаела, че на този ден крал Артур ще бъде убит, ако не му помогне един от тези двама рицари. И яздила тя насам и натам из гората, додето най-подир срещнала сър Тристан. И щом го видяла, тозчас го познала.

— О, господарю мой сър Тристан — рекла тя, — добре, че ви срещам. Да бъде благословен часът на срещата ни, защото днес, преди да изтекат и два часа, ще се извърши най-подлото дело, което някога е извършвано на тази земя.

— О, любезна девице — рекъл сър Тристан, — мога ли да предотвратя злото?

— Елате с мен — отвърнала тя, — и то колкото може по-бързо, тъй като ще видите най-достойния рицар на света в тежка неволя.

Тогаз сър Тристан рекъл:

— Готов съм да се притека на помощ на такъв благороден мъж.

— И знайте, че той не е никой друг, а самият благороден крал Артур — рекла Владетелката на езерото.

— Опазил Бог той да изпадне в такава беда — отвърнал сър Тристан.

И тъй, препуснали те с все сила и стигнали до неголям замък с кула, а пред замъка съгледали един рицар без кон да се сражава срещу двама рицари. И видял сър Тристан как най-подир двамата повалили самотния рицар и единият от тях му свалил шлема, за да го убие. И тогава лейди Анаур взела в ръка меча на крал Артур и замахнала да му отсече главата.

Втурнал се в миг сър Тристан насреща им със страшна сила и завикал:

— Изменнице, изменнице, спри!

И тозчас сър Тристан пронизал през тялото единия рицар и той паднал мъртъв, а после се хвърлил към другия и го посякъл на две.

А в туй време Владетелката на езерото викала на крал Артур:

— Не оставяйте тази коварна изменница да избяга!

Тогаз крал Артур я настигнал и със същия меч й отрязал главата, а Владетелката на езерото я взела и я закачила за косите на предния лък на седлото си.

Сетне сър Тристан довел коня на крал Артур и двамата поели заедно на път, ала преди това заръчал на Владетелката на езерото да не разкрива името му. И когато кралят яхнал коня си, благодарил от сърце на сър Тристан и пожелал да узнае името му, ала той не му отговорил, а казал само, че е беден странстващ рицар. И тъй, сър Тристан яздил с краля, додето срещнали един от неговите рицари.

И ето че не след дълго срещнали сър Ектор де Марис, ала той не познал нито крал Артур, нито сър Тристан и пожелал да се сражава с един от тях. Тогава сър Тристан препуснал напред и го повалил от коня с първия удар. Сетне се приближил отново до краля и рекъл:

— Господарю, ей там лежи един ваш рицар, той може да ви придружи. И вярвам при друг случай ще разберете, че това, което сторих за вас, бе сторено от желание да ви служа.

— Рицарю — рекъл крал Артур, — кажете ми кой сте!

— Друг път — отвърнал сър Тристан.

И с тези думи си тръгнал, като оставил крал Артур и сър Ектор заедно.

Глава 16

Как сър Тристан отишъл при Хубавата Изолда и как Кехидий се влюбил в нея, и за едно писмо, което сър Тристан намерил

И тъй, в уречения ден сър Тристан и сър Ламорак се срещнали при извора, а сетне отишли да вземат Кехидий от колибата на горския пазач и поели с него към кораба, дето ги чакали дамата Брагуейн и Гувернал, и всички заедно отплавали към Корнуол.

И по съвета и напътствията на дамата Брагуейн, след като слезли на брега, те се отправили при сенешала сър Динас, предан другар на сър Тристан. Подир туй дамата Брагуейн и сър Динас отишли в двора на крал Марк и съобщили на кралицата Хубавата Изолда, че сър Тристан е наблизо в този край.

Тогава от безкрайна радост Хубавата Изолда изгубила свяст и щом отново могла да говори, рекла:

— Благородни рицарю сенешале, помогнете ми да се видя с него, инак сърцето ми ще се пръсне.

И скоро сър Динас и дамата Брагуейн тайно довели сър Тристан и Кехидий в двора и ги настанили в покоите, които Хубавата Изолда им определила. И радостта на Хубавата Изолда и на сър Тристан била такава, че ни език може да я разкаже, ни сърце да я почувства, ни перо да я опише.

И както се споменава във френската книга, още от първия миг, когато я видял, сър Кехидий така се влюбил в Хубавата Изолда, че от този ден насетне не могъл да откъсне поглед от нея от безкрайна обич. И най-накрая, както ще узнаете, преди да свърши тази книга, сър Кехидий умрял от любов към Хубавата Изолда.

И започнал той тайно да праща писма и да съчинява изящни балади, каквито се пишели по онова време. И като получила писмата, Хубавата Изолда се съжалила над мъката му и без да се замисли много, написала му отговор, та да го утеши.

А в туй време по настояване на Хубавата Изолда сър Тристан се криел в една странична кула и когато можела, тя идвала при него.

И тъй, един ден крал Марк играел шах под прозореца на покоите им и по това време сър Тристан и сър Кехидий били в кулата тъкмо над него. Ала за зла участ сър Тристан намерил писмото, което Кехидий бил изпратил на Хубавата Изолда, а също и писмото, което тя написала на Кехидий. И Хубавата Изолда също била там.

Тогава сър Тристан се приближил до Хубавата Изолда и рекъл:

— Господарко моя, ето едно писмо, изпратено до вас, и ето друго писмо, изпратено от вас до този, който ви е писал. Уви, как вярно ви обичах и колко земи и богатства пожертвах заради вас[1], а вие ми изменихте и затова голяма е мъката ми. Колкото за теб, сър Кехидий, самият аз те доведох от Бретан в тази страна и освободих земите на баща ти, крал Хоуел. И макар да се венчах за сестра ти, Белоръката Изолда, поради доброто, което тя ми стори, кълна се в рицарската си чест, че все още е девица. Ала знай, сър Кехидий, че за твоето коварство и измяна ще си отмъстя. — И с тези думи сър Тристан изтеглил меча си и рекъл: — Сър Кехидий, отбранявай се!

Тогава Хубавата Изолда паднала в несвяст на пода. А сър Кехидий, като видял сър Тристан да се втурва към него, не знаел какво да стори, та скочил от един прозорец право над главата на крал Марк, който седял долу и играел шах.

И когато кралят го видял да пада в нозете му, извикал:

— Човече, кой си ти и по каква причина скачаш от този прозорец?

— Господарю мой и кралю — рекъл Кехидий, — бях заспал край онзи прозорец над главата ви и както съм спал, сънувах сън и паднах.

Такова оправдание измислил сър Кехидий.

[1] … колко земи и богатства пожертвах заради вас… — Подобни чисто материални съображения са напълно в разрез с класическото рицарско отношение към „дамата на сърцето“ и са още едно доказателство за промяната в схващанията за рицарските идеали, която се извършва в Англия през XV в. и чийто изразител е Малори. ↑

Глава 17

Как сър Тристан напуснал Тинтагил и как скърбял и тъй дълго скитал из една гора, че изгубил ума си

Тогава сър Тристан много се уплашил да не открие кралят, че е там, и затова се оттеглил в добре укрепената кула, надянал доспехи и се въоръжил с каквото намерил, за да се защити, ако някой дойде да се сражава с него.

И когато сър Тристан видял, че няма да го нападнат, изпратил Гувернал да му доведе коня и да му донесе копието и открито, по рицарски излязъл от замъка, който се наричал Тинтагил. Ала при самата порта срещнал Гингалин, сина на сър Гауейн.

И тозчас сър Гингалин затъкнал копие и връхлетял връз сър Тристан и при сблъсъка му счупил копието. А сър Тристан имал само меч и с него така го ударил по шлема, че той паднал от седлото, а мечът се подхлъзнал и разсякъл шията на коня.

И тъй, сър Тристан препуснал към гората. Видял всичко това крал Марк и изпратил един оръженосец при ранения рицар със заповед да го доведе при него и рицарят дошъл. И когато крал Марк разбрал, че е сър Гингалин, поздравил го радушно, дал му кон и го запитал кой е бил рицарят, дето се борил с него.

— Сър — отвърнал сър Гингалин, — не знам кой е този рицар, ала знам, че въздиша и горко стене.

И ето че не след дълго сър Тристан срещнал един свой рицар на име сър Фергус. И като го срещнал, отдал се на такава мъка и печал, че паднал от коня си в несвяст. И прекарал той в такава скръб три дни и три нощи.

Най-подир сър Тристан изпратил сър Фергус в двора да научи какво ново има там. И както яздел по пътя, сър Фергус срещнал една девица, изпратена от сър Паломид да търси сър Тристан и да разбере как е. Тогава сър Фергус й казал, че той е почти обезумял.

— Уви! — рекла девицата. — Къде мога да го намеря?

— Там и там — отвърнал сър Фергус.

После сър Фергус отишъл при кралица Изолда и я намерил да лежи болна в постелята си, обзета от най-дълбоката скръб, каквато някога е изпитвала една жена.

А когато девицата намерила сър Тристан, дълбоко се опечалила, че не може да му помогне, тъй като колкото повече грижи полагала за него, толкоз повече се усилвала болката му. И най-подир сър Тристан се качил на коня и избягал от нея. И цели три дни не могла да го открие тя, а като го намерила, дала му да яде и да пие, ала той не сложил ни залък в уста.

И не след дълго сър Тристан втори път избягал от девицата и се случило, че минал край замъка, дето сър Паломид и той се сражавали, когато Хубавата Изолда ги помирила. И там девицата пак настигнала сър Тристан и го заварила да стене, обзет от предълбока скръб. Тогава отишла при господарката на замъка и разказала пред нея за нещастието на сър Тристан.

— Твърде жалко! — рекла господарката на замъка. — Къде е сега сър Тристан?

— Ей тук, край замъка ви — отвърнала девицата.

— В добър час е попаднал тъй близо до мен — рекла дамата. — Ще му дам най-хубави ястия и пития. И пазя тук една арфа, на която самият той ме е учил да свиря, тъй като няма на света по-изкусен арфист от него.

И тъй, дамата и девицата му занесли всякакви ястия и пития, ала той почти нищо не хапнал. Сетне една нощ пуснал коня си на воля, свалил доспехите си и оттогава насетне често се лутал из гората и трошал дървета и клони, а друг път, като вземал арфата, която дамата му донесла, хем свирел на нея, хем плачел. А понякога сър Тристан скитал с дни из гората и дамата, като не знаела къде е, сядала и свирела на тази арфа. И тогава сър Тристан се приближавал до нея и слушал арфата, а случвало се и сам да засвири.

И така се минали три месеца. Ала подир туй сър Тристан избягал нанейде и тя не знаела какво е станало с него. А той ходел гол, отслабнал и съвсем измършавял. И най-сетне заживял сред говедари и овчари и те всеки ден му давали по нещичко да яде и пие. И когато извършел някаква глупост, биели го с пръчки, а косите му остригали с овчи ножици, та заприличал на шут.

Глава 18

Как сър Тристан хвърлил Дагонет в един извор, как сър Паломид изпратил една девица да търси сър Тристан и как Паломид срещнал крал Марк

И случило се веднъж, че Дагонет, шутът на крал Артур, пристигнал в Корнуол с двама оръженосци. И както яздели тримата през гората, съгледали дълбок извор, дето сър Тристан често ходел. И тъй като денят бил горещ, те слезли да пийнат вода от извора, а в това време конете им избягали.

Тъкмо тогава дошъл там сър Тристан и първо хвърлил в извора сър Дагонет, а след туй сторил същото и с оръженосците му, а овчарите гледали и се смеели. Сетне хукнал подир конете и ги довел един по един. И накарал той тримата, както били мокри, да ги яхнат и да си вървят по пътя. Така преживял сър Тристан половин година гол и бос и нито веднъж не стъпил кракът му в град или село.

В туй време девицата, която сър Паломид бил изпратил да търси сър Тристан, се върнала при сър Паломид и му разказала за всички беди, които понасял сър Тристан.

— Уви — рекъл сър Паломид, — колко жалко, че такъв благороден рицар страда тъй много от любов към една дама. Ала все пак ще ида да го потърся и да го утеша, ако мога.

И по същото време Хубавата Изолда заповядала на сър Кехидий да напусне Корнуол. И тогава той си тръгнал с натежало сърце и случайно срещнал сър Паломид. И двамата се сдружили и с болка разкрили един пред друг пламенната любов, която изпитвали към Хубавата Изолда.

— Хайде да потърсим сър Тристан, който я обичаше не по-малко от нас — рекъл сър Паломид, — и да видим дали не можем да му помогнем да оздравее.

И тъй, те поели през гората и три дни и три нощи без отдих търсили сър Тристан. И случило се веднъж, че срещнали крал Марк, който се бил отделил от свитата си и яздел съвсем сам. И като го видели, сър Паломид го познал, а сър Кехидий не се досетил кой е.

— Ах, неверни кралю — рекъл сър Паломид, — жалко, че си още жив, защото ти погубваш всички достойни рицари и със злината и отмъстителността си погуби най-благородния рицар, сър Тристан Лионски. Затова брани се, тъй като днес ще умреш.

— Подобна постъпка ще ви донесе само позор — отвърнал крал Марк, — понеже вие двамата сте въоръжени, а аз не съм.

— Колкото за това — рекъл сър Паломид, — злото лесно може да се поправи. Ето има тук с мен един рицар — вземи неговите доспехи.

— Не — отвърнал крал Марк, — не желая да се бия с теб, пък и ти нямаш причина да се гневиш, тъй като всички беди, сполетели сър Тристан, идват от едно писмо, което той намерил. Колкото за мен, аз нищо лошо не съм му сторил и Бог ми е свидетел, че дълбоко скърбя за неговите мъки и страдания.

И след като кралят се оправдал с тези думи, тримата се помирили и крал Марк ги поканил в замъка Тинтагил, ала сър Паломид отклонил молбата му и се отправил към кралството Логрис, а сър Кехидий казал, че ще се върне в Бретан.

Сега да разкажем отново за сър Дагонет. Когато той и оръженосците му възседнали конете, помислили си, че овчарите са подучили оня луд да ги нареди така, та да им се смеят. И затова се върнали при пастирите и здравата ги наложили.

Видял сър Тристан как бият хората, дето му давали да яде и да пие, втурнал се напред, хванал сър Дагонет за главата и го смъкнал наземи и той така се натъртил, че не можел да се помръдне. Сетне измъкнал меча от ръката му, спуснал се към един от оръженосците и му отрязал главата, а другият избягал. И след туй сър Тристан хукнал с меча в ръка като обезумял. Тогава сър Дагонет отишъл при крал Марк, разказал му какво се случило в гората и рекъл:

— Затова внимавай, кралю Марк, и не ходи при онзи извор в гората, тъй като там има един гол безумец. И този безумец и аз безумният се бихме и той едва не ме уби.

— Ах — рекъл крал Марк, — трябва да е бил сър Мато ле Брюн, който полудя, понеже изгуби своята дама. Откакто сър Гахерис го повали в двубой и му отне дамата, сър Мато обезумя, и знайте, че е твърде жалко, защото беше храбър рицар.

Глава 19

Как се разнесъл слух, че сър Тристан е умрял, и как Хубавата Изолда искала да се убие

Тогава сър Андред, който бил братовчед на сър Тристан, накарал една дама, своя възлюбена, да разпространи слух, че била при сър Тристан, когато той умрял. И тя отишла с тази измислица в двора на крал Марк и там разказала как уж го била погребала до един извор и как, преди да умре, той я помолил крал Марк да направи братовчед му, сър Андред, крал на Лион, чийто владетел бил сър Тристан. Всичко това сър Андред сторил, защото искал да си присвои земите на сър Тристан.

И като чул крал Марк, че сър Тристан е мъртъв, плакал и дълбоко се наскърбил. Ала когато кралица Изолда научила тази вест, толкова се опечалила, че едва не изгубила разсъдъка си. И тъй, един ден тя решила да се самоубие и да не живее след смъртта на сър Тристан.

И тогава Хубавата. Изолда тайно взела един меч, занесла го в градината си и там здраво го затъкнала до дръжката в стъблото на една слива на височина на гърдите си. И тъкмо щяла да се хвърли върху острието на меча и да се убие, видял я крал Марк как коленичи и я чул да казва:

— Господи благи Иисусе Христе, смили се над мен, защото не мога да живея след смъртта на сър Тристан Лионски, който беше първата ми любов и ще бъде последната.

При тези думи крал Марк се приближил и я прегърнал, а после взел меча, вдигнал я на ръце и я занесъл в една кула. И там наредил да я пазят и зорко да бдят над нея. Сетне тя дълго лежала болна и едва не умряла.

А в туй време сър Тристан все тичал гол из гората с меч в ръка, додето най-подир стигнал до една отшелническа килия и там легнал и заспал. Тогава отшелникът му взел меча и сложил до него храна. И сър Тристан останал там десет дни, а после се върнал при говедарите.

Имало в тези земи един великан на име Таулас и понеже се боял от сър Тристан, цели седем години не смеел да излиза от замъка си, а повечето време стоял в една здраво укрепена кула. И чул този Таулас слуховете, що се носели в двора на крал Марк, че сър Тристан бил умрял.

Тогава този Таулас почнал всеки ден да излиза от замъка си. И случило се веднъж, че както скитал насам-натам, срещнал говедарите и седнал да си почине сред тях. В туй време минал оттам един корнуолски рицар на име сър Динант, който водел със себе си своята дама. И като го видял великанът, отдалечил се от говедарите и се скрил зад едно дърво, а рицарят спрял край близкия извор и слязъл от коня да си почине.

Ала щом рицарят се навел да пие вода, великанът Таулас се втурнал между него и коня му и скочил на седлото. После се спуснал към сър Динант, сграбчил го за яката, вдигнал го пред себе си на коня и посегнал да му отсече главата. Тогава говедарите рекли на сър Тристан:

— Помогни на онзи рицар.

— Помогнете му вие — отвърнал сър Тристан.

— Не смеем — рекли говедарите.

Тогава сър Тристан съгледал меча на рицаря да лежи на земята, втурнал се към него, грабнал го и отсякъл главата на сър Таулас, а сетне пак се върнал при говедарите.

Глава 20

Как крал Марк намерил сър Тристан гол и заповядал да го занесат в Тинтагил и как там една хрътка го познала

Тогава рицарят взел главата на великана. Занесъл я на крал Марк и му разказал какво се случило в гората и как един гол мъж го спасил от свирепия великан Таулас.

— Къде ви се случи всичко това? — запитал крал Марк.

— При бистрия извор във вашата гора, дето се срещат мнозина странстващи рицари — отвърнал сър Динант. — Там е лудият.

— Добре тогава — рекъл крал Марк. — Ще ида да видя този безумец.

И тъй, подир ден-два крал Марк заповядал на своите рицари и ловци да се приготвят за лов и на следната сутрин потеглил със свитата си към гората.

И когато кралят стигнал при извора, видял там наблизо да спи снажен гол мъж, а до него лежал меч. Тогава крал Марк изсвирил и затръбил с рога си и рицарите му дошли при него, а той им заповядал:

— Вдигнете внимателно този рицар и го занесете в моя замък.

И те вдигнали внимателно и грижливо сър Тристан, покрили го с плащовете си и го завели в Тинтагил, а там го измили и изкъпали и му дали топла храна, та накрая си възвърнал разсъдъка. Ала през цялото това време никой не познал сър Тристан и не се досетил кой е.

И случило се един ден, че кралицата Хубавата Изолда чула за човека, дето скитал гол из гората, и че кралят го бил довел в двора си. Тогава Хубавата Изолда повикала дамата Брагуейн и рекла:

— Ела с мен да идем и да видим този човек, когото съпругът ми е довел от гората вчера.

И тъй, излезли те от покоите на кралицата и разпитали къде е болният. И един оръженосец им казал, че лежи в градината и си почива на слънце.

И когато кралицата съгледала сър Тристан, не могла да го познае, ала все пак рекла на дамата Брагуейн:

— Струва ми се, че и по-рано съм виждала този човек, и то неведнъж.

А щом сър Тристан я зърнал, познал я тозчас. И тогава извърнал глава на другата страна и заплакал.

По туй време кралицата винаги водела със себе си една малка хрътка, която сър Тристан й подарил, когато за пръв път дошла в Корнуол, и хрътката не се отделяла от нея, освен ако сър Тристан се намирал някъде близо до Хубавата Изолда. И тази хрътка била изпратена на сър Тристан от дъщерята на френския крал от голяма любов към него. И щом малката хрътка подушила сър Тристан, скочила връз него и започнала да ближе бузите и ушите му, а подир туй взела да скимти и да лае, да души ръцете и нозете му и навсякъде по тялото му, гдето можела да стигне.

— Ах, господарко — рекла дамата Брагуейн на Хубавата Изолда, — ах, виждам, че това е моят господар сър Тристан.

И тозчас Изолда паднала в несвяст и дълго лежала така. И когато се съвзела, проговорила и рекла:

— Господарю мой сър Тристан, да бъде благословен Бог, че сте жив. Ала знам, че тази хрътка ще ви издаде, понеже никога не ще се отдели от вас. И знам, че щом моят съпруг, крал Марк, научи кой сте, ще ви прокуди от пределите на Корнуол или ще ви погуби. Заклевам ви, скъпи ми господарю, подчинете се на волята му, а сетне идете в двора на крал Артур, защото там ви почитат. А пък аз винаги когато мога, ще ви викам при себе си, а пожелаете ли, и сам можете да идвате при мен. И знайте, че по всяко време ще бъда готова да тръгна с вас и да живея бедно, както никоя кралица или благородна дама на света не е живяла.

— О, господарко моя — рекъл сър Тристан, — вървете си, защото заради вашата любов изстрадах много мъка и печал.

Глава 21

Как по искане на съветниците си крал Марк прокудил сър Тристан от Корнуол за срок от десет години

Тогава кралицата си отишла, ала хрътката не щяла да се отдели от него. Скоро след туй минал оттам крал Марк и хрътката се хвърлила отгоре му и започнала да лае. И веднага сър Андред рекъл:

— Сър, това е сър Тристан. Познах по хрътката.

— Едва ли — рекъл кралят. — Не ми се вярва.

Сетне кралят го запитал в името на честта му кой е и как се казва.

— Кълна се в Бога — рекъл той, — името ми е сър Тристан Лионски. А сега нравете с мен каквото желаете.

— Ах — рекъл кралят, — жалко, че разсъдъкът ви се възвърна.

И тогава свикал васалите си, та да осъдят сър Тристан на смърт. Ала мнозина от васалите му не били съгласни с това, особено сенешалът сър Динас и сър Фергус. И тъй, по всеобщо решение сър Тристан бил прокуден от страната за срок от десет години и той се заклел над Библията пред краля и васалите, че ще се подчини. И така бил принуден да напусне Корнуол и много васали го изпроводили до кораба му и някои от тях били негови приятели, а други — негови врагове.

И дошъл в туй време един рицар от двора на крал Артур, името му било сър Динадан[1], и попитал къде е сър Тристан, тъй като идвал да търси тъкмо него. Тогава му го показали да язди в пълно въоръжение, поел на път за кораба.

— Любезни рицарю — рекъл сър Динадан, — преди да заминете оттук, желая да влезете в двубой с мен.

— На драго сърце — отвърнал сър Тристан, — стига тези лордове да ми разрешат.

И тъй, васалите се съгласили, а двамата препуснали един срещу друг и сър Тристан повалил сър Динадан. Тогава той помолил сър Тристан да му разреши да се присъедини към дружината му.

— Добре сте дошли — отвърнал сър Тристан.

И тъй, яхнали те конете си и поели заедно към корабите. И когато сър Тристан бил готов да отплава, рекъл:

— Предайте моите почитания на крал Марк и на всичките ми врагове и им кажете, че ще се върна, когато дойде денят. Добре бях възнаграден за това, че се сражавах със сър Мархаус и избавих цялото кралство от тежка дан. И добре бях възнаграден за старанията и усилията, които положих, за да доведа от Ирландия кралица Изолда, и за всички трудности по време на това пътешествие, за опасностите, на които се изложих по обратния път, за да освободя кралица Изолда от Замъка на сълзите; и добре бях възнаграден за това, че в двубой със сър Блеоберис защитих съпругата на сър Сегуарид; и добре бях възнаграден за това, че се сражавах за честта на крал Агуизанс, бащата на Хубавата Изолда, срещу сър Бламор де Ганис; и добре бях възнаграден за това, че повалих храбрия рицар сър Ламорак Уелски по настояване на крал Марк; и добре бях възнаграден за това, че се сражавах срещу Краля със стоте рицари и срещу краля на Северен Уелс, които щяха да покорят Корнуол, ала аз ги победих; и добре бях възнаграден за това, че убих могъщия великан Таулас, и за много други подвизи, които извърших за крал Марк, сега получих наградата си. И кажете на крал Марк, че мнозина благородни рицари на Кръглата маса пощадиха живота на неговите васали заради мен. Не получих заслужената награда и за това, че се сражавах със сър Паломид и избавих кралица Изолда от него, а тогава крал Марк каза пред всичките си васали, че ме чака по-добра награда.

И с тези думи той отплавал.

[1] Сър Динадан — този образ се явява във френските рицарски романи около 1230 г. и макар и рицар, притежава някои нетипични за идеалния рицар черти. Той е простодушен, жизнерадостен и хитър шегобиец. Проявява здрав практицизъм и не обича да излага живота си на опасност без причина. Според някои изследователи с тези свои качества той може да се смята като един вид предшественик на здравомислещия и простодушен Санчо Панса. ↑

Глава 22

Как една девица търсела човек, който да помогне на сър Ланселот в битка срещу трийсет рицари, и как сър Тристан се сражавал с тях

И като слезли най-подир на брега, недалеч от морето сър Тристан и сър Динадан срещнали сър Ектор де Марис и сър Борс де Ганис. И сър Ектор се бил със сър Динадан и го повалил с все коня. Тогава сър Тристан поискал да се сражава със сър Борс, ала сър Борс казал, че не желае да се бие с корнуолски рицар, защото корнуолските рицари не били смятани достойни за това звание. И всичко това се случило на един мост.

Тогава дошли сър Блеоберис и сър Дриант и тозчас сър Блеоберис призовал на двубой сър Тристан. И сър Тристан го повалил. И като видял това, сър Борс де Ганис рекъл:

— Не бях срещал до днес тъй храбър и мъжествен корнуолски рицар като рицаря, чийто кон има покривало, извезано с корони.

Тогава сър Тристан и сър Динадан се разделили с тях и поели през една гора. И срещнали те случайно девица, която от любов към сър Ланселот търсела благородни рицари от двора на крал Артур, за да го избавят от гибел, тъй като поради коварството на кралица Морган Вълшебницата било нагласено така, че трийсет рицари да причакат и погубят сър Ланселот. Ала девицата знаела за този коварен кроеж и търсела благородни рицари, които да помогнат на сър Ланселот, защото същата тази нощ или на следния ден сър Ланселот щял да стигне там, дето тези трийсет рицари го чакали.

И тази девица срещнала сър Борс, сър Ектор, сър Дриант и сър Блеоберис и им казала за коварството на Вълшебницата Морган, а те обещали, че ще бъдат близо до мястото, дето трийсетте рицари се готвели да погубят сър Ланселот, и рекли:

— И ако го нападнат, ще се опитаме да го избавим.

Сетне девицата си тръгнала и случайно срещнала сър Тристан и сър Динадан и им разказала за предателството, което чакало сър Ланселот.

— Любезна девице — рекъл сър Тристан, — заведете ме на мястото, дето тези рицари ще срещнат сър Ланселот.

Тогаз сър Динадан казал:

— Какво смятате да правите? Не можем да се сражаваме срещу трийсет рицари! И трябва да знаете, че аз няма да участвам в тази битка. Да се бие срещу двама-трима рицари, е предостатъчно за всеки храбър мъж, ала да изляза срещу петнайсет рицари, не се наемам.

— Срам и позор! — рекъл сър Тристан. — Изпълнете дълга си!

— Тъй да бъде — рекъл сър Динадан. — Ала искам да ми дадете вашия щит, защото е корнуолски. И понеже корнуолските рицари са познати като страхливци, щом някой види щита ви, повече не ви закача.

— Не — отвърнал сър Тристан, — няма да се разделя с щита си, той ми е скъп заради тази, която ми го даде. Ала едно ти обещавам, сър Динадан — ако не се закълнеш да останеш с мен, ще те убия още тук, защото от теб искам да се сражаваш само с един рицар. И ако нямаш смелост да се биеш, стой настрана и ни гледай.

— Сър — отвърнал сър Динадан, — обещавам ви да гледам отстрани и да сторя каквото мога, за да се спася. Ала горко съжалявам, че се срещнах с вас.

И скоро трийсетте рицари минали покрай четиримата рицари и ги видели, ала и самите те не останали незабелязани. И трийсетте рицари ги пуснали да продължат по пътя си, защото не искали да ги гневят, преди да се бият със сър Ланселот. А четиримата рицари пък ги пуснали да продължат по пътя си, защото искали да видят и разберат какво ще сторят със сър Ланселот.

И тъй, трийсетте рицари отминали и срещнали сър Тристан и сър Динадан. И тогава сър Тристан им викнал на висок глас:

— Ето, стои пред вас рицар, готов да защити в бой сър Ланселот.

И убил двама с копието си и десет с меча.

Сетне се намесил сър Динадан и се сражавал отлично, та от трийсетте рицари се спасили десет, ала и те избягали.

В туй време сър Борс де Ганис и тримата му другари наблюдавали цялата битка и разбрали, че това е същият рицар, с когото се сражавали на моста. Тогава яхнали конете си и се приближили до сър Тристан, възхвалили го и му благодарили за смелите дела. И всички те настояли сър Тристан да иде да нощува при тях, ала той отказал. Подир туй четиримата рицари го помолили да им открие името си.

— Любезни лордове — отвърнал сър Тристан, — не е дошло още времето да ви кажа името си.

Глава 23

Как сър Тристан и сър Динадан стигнали до едно място за нощуване, дето трябвало да се бият с двама рицари

Сетне сър Тристан и сър Динадан продължили по пътя си и не след дълго стигнали при овчарите и говедарите и ги попитали знаят ли наблизо място, дето може да нощуват или да се подслонят.

— Благородни рицари — рекли говедарите, — има тук наблизо прекрасен замък, ала обичаят в него е такъв, че не дават подслон никому, ако преди това не се сражава с двама рицари — дори и да е сам, пак трябва да се сражава с двама. И щом стигнете там, тозчас ще излязат тези рицари насреща ви.

— Хубав подслон! — рекъл сър Динадан. — Вие правете каквото искате, ала аз няма да нощувам там.

— Срам и позор! — отвърнал сър Тристан. — Та вие не сте ли рицар на Кръглата маса? Рицарската ви чест не позволява да се откажете.

— Знайте и още нещо — рекли говедарите. — Ако бъдете победени и надвити, няма да нощувате там, ако ли пък вие победите, ще намерите добър подслон.

— Ах — рекъл сър Динадан, — сигурно са храбри рицари.

И тъй, сър Динадан дълго отказвал да търси подслон там, ала най-подир сър Тристан го заклел в рицарската му чест и тогава двамата се запътили към замъка. И казано накратко, сър Тристан и сър Динадан повалили двамата рицари, влезли в замъка и били приети тъй щедро, че нищо не им липсвало.

Ала тъкмо били свалили доспехите си и се готвели за веселие и отдих, сирели пред портите сър Паломид и сър Гахерис и поискали подслон според обичая на замъка.

— Каква е тази работа? — рекъл сър Динадан. — Аз искам да си почина.

— Така не може — отвърнал сър Тристан. — Длъжни сме да защитим обичая на този замък, тъй като победихме господарите му. Затова трябва да се приготвите за двубой.

— Дяволът ме накара да тръгна с вас — рекъл сър Динадан.

И тъй, те се въоръжили. И сър Гахерис се сражавал със сър Тристан и бил повален, а сър Паломид се сражавал със сър Динадан и го повалил, така че никой не взел връх и затова трябвало да си премерят силите и пешком. Ала сър Динадан отказал да се бие и рекъл, че много се е натъртил при падането. Тогава сър Тристан свалил шлема му и го помолил за подкрепа.

— За нищо на света — отвърнал сър Динадан. — Твърде много рани получих неотдавна при битката с трийсетте рицари. А вие се държите като обезумял, като човек, дето е изгубил разсъдъка си и сам търси своята гибел. Проклинам часа, когато ви срещнах, защото няма сред цялото рицарство други такива безумци като сър Ланселот и вас, сър Тристан. И знайте, че веднъж попаднах в дружината на сър Ланселот и той ми създаде толкоз работа, та сетне три месеца не можах да стана от леглото. Бог да ме пази от такива рицари и особено от вас.

— Щом е тъй, сам ще се бия и с двамата — рекъл сър Тристан.

Сетне ги призовал да излязат насреща му и рекъл, че ще се бие с тях.

Тогава сър Паломид и сър Гахерис препуснали напред и връхлетели върху им. И сър Динадан ударил един-два пъти сър Гахерис, а после се отдръпнал встрани.

— Не може тъй — рекъл сър Паломид. — Позорно е двама рицари да се сражават срещу един.

И той накарал сър Гахерис да стои настрана до онзи рицар, дето не желаел да се бие повече. Сетне двамата се хвърлили един срещу друг и дълго се били, додето най-подир сър Тристан удвоил ударите си и принудил сър Паломид да отстъпи три крачки назад. И по общо съгласие сър Гахерис и сър Динадан се втурнали помежду им и ги помирили.

След туй сър Тристан ги поканил да пренощуват всички заедно. Ала сър Динадан отказал да нощува с тях в този замък и проклинал часа, в който ги е срещнал. Сетне си взел коня и доспехите и си отишъл.

Тогава сър Тристан помолил господарите на замъка да му дадат някой слуга, който да им покаже къде да пренощуват, и като препуснал с него, настигнал сър Динадан. И на две мили оттам двамата намерили подслон при един добър човек в малък манастир и се настанили удобно.

В туй време сър Борс, сър Блеоберис, сър Ектор и сър Дриант останали на мястото, дето сър Тристан се сражавал с трийсетте рицари. И привечер там дошъл сър Ланселот и те му предложили да нощуват при сър Колгреванс.

Глава 24

Как сър Тристан се сражавал със сър Кей и със сър Саграмор Похотливи и как сър Гауейн избавил сър Тристан от коварството на Вълшебницата Морган

Ала щом благородният рицар сър Ланселот чул за рицаря с корнуолския щит, тозчас разбрал, че не друг, а сър Тристан е сразил враговете му. И тогава сър Ланселот възхвалил сър Тристан и го нарекъл най-достойния воин на света.

Имало по туй време в манастира един рицар на име Пелинор и той пожелал да узнае кой е сър Тристан и откъде идва, ала както и да разпитвал, нищо не научил. И като дошло утрото, сър Тристан напуснал манастира, а сър Динадан останал там, тъй като бил толкоз уморен и наранен, че не можел да язди. Тогава рицарят сър Пелинор рекъл на сър Динадан:

— Щом не желаете да ми кажете кой е онзи рицар, ще тръгна след него и ще го принудя сам да ми открие името си или ще умре.

— Пазете се, рицарю — рекъл сър Динадан, — защото, ако го догоните, ще има да се каете.

И този рицар, сър Пелинор, препуснал подир сър Тристан и го предизвикал на двубой. Тогава сър Тристан го повалил от коня и го ранил в рамото, а сетне продължил по пътя си.

На следния ден сър Тристан срещнал вестители и научил от тях, че бил обявен голям турнир между шотландския крал Карадос и краля на Северен Уелс при Замъка на девиците. И разпратени били вестители из цялата страна, за да съберат храбри рицари, и крал Карадос заръчал и поръчал да търсят сър Ланселот от Езерото, а кралят на Северен Уелс пък търсел най-вече сър Тристан Лионски. И като чул това, сър Тристан решил да участва в този турнир. Ала случило се, че по пътя срещнал сенешала сър Кей и сър Саграмор Похотливи. Тозчас сър Кей призовал сър Тристан на двубой, ала той му отказал, тъй като не искал да иде ранен или уморен на големия турнир при Замъка на девиците, а предпочитал да си отпочине и отдъхне. Тогава сър Кей викнал:

— Корнуолски рицарю, сражавай се с мен или се предай като страхливец.

Като чул това, сър Тристан се спуснал срещу него, готов за бой, ала сър Кей му обърнал гръб и отказал да се защищава. Разгневил се сър Тристан и рекъл:

— И да се браниш, и да не се браниш, ще се бия с теб.

Видял сър Кей, че няма друг изход, и се обърнал да го посрещне. И сър Тристан го повалил от коня, а сетне си тръгнал по пътя.

Тогава сър Саграмор Похотливи препуснал подир сър Тристан и го предизвикал на двубой. И сър Тристан повалил сър Саграмор от коня и си продължил по пътя.

Същия този ден срещнал една девица и тя му казала, че може да заслужи велика слава в бой със странстващия рицар, който вършел големи злини из целия тамошен край. И като чул това, сър Тристан с радост тръгнал с нея да търси слава. И яздил той с тази девица шест мили, а накрая срещнали сър Гауейн. И тозчас сър Гауейн познал, че девицата е от двора на кралица Морган Вълшебницата. И тогава се досетил, че е повела този рицар към някаква беда.

— Любезни рицарю — рекъл сър Гауейн, — накъде сте тръгнали с тази девица?

— Сър — отвърнал сър Тристан, — не знам къде отиваме, а вървя там, дето ме води тази девица.

— Сър — рекъл сър Гауейн, — не бива да яздите с нея, защото тя и господарката й никога не са вършили добро, а само зло.

И с тези думи сър Гауейн изтеглил меча си и рекъл:

— Девице, ако не ми откриеш начаса по каква причина водиш този рицар със себе си, веднага ще умреш, тъй като ми е известно коварството на господарката ти, както и твоето.

— Милост, сър Гауейн — рекла тя. — Ако пощадите живота ми, ще ви кажа.

— Говори — рекъл сър Гауейн — и няма да умреш.

— Сър — рекла тя, — моята господарка, кралица Морган Вълшебницата, нареди на трийсет дами да търсят и открият сър Ланселот или сър Тристан. И която от тези трийсет дами първа намери някой от тих, трябва да го примами и да го заведе в замъка на Морган Вълшебницата, като му каже, че го очакват славни подвизи. А там трийсет рицари чакат и дебнат в една кула да погубят тези двама рицари, сър Ланселот и сър Тристан.

— Срам и позор! — викнал сър Гауейн. — Как може една кралица, сестра на крал и дъщеря на крал и кралица, да замисли и да си служи с такава коварна измама!

Глава 25

Как сър Тристан и сър Гауейн отишли да се сражават с трийсетте рицари, ала те не посмели да излязат насреща им

— Сър — рекъл сър Гауейн, — ще дойдете ли с мен да накажем тези рицари за подлостта им?

— Сър — отвърнал сър Тристан, — да вървим, ако искате, и ще се уверите, че няма да ви изменя, защото неотдавна аз и един мой другар сразихме трийсет рицари от свитата на тази кралица. Дано Бог ни помогне да се покажем достойни.

И тогава сър Гауейн и сър Тристан препуснали към замъка на Вълшебницата Морган, а сър Гауейн се досетил, че спътникът му сигурно е сър Тристан Лионски, защото бил чул как двама рицари надмогнали и убили трийсет рицари. И като стигнали пред замъка, сър Гауейн викнал с висок глас:

— Кралице Морган, изпратете ни рицарите, на които сте заръчали да дебнат сър Ланселот и сър Тристан. Добре ми е известно коварството ви и навсякъде, отдето мина, хората ще узнаят за него. А вас, трийсет рицари, призовавам на бой, та да видим дали ще се осмелите да излезете от замъка.

Тозчас кралицата и трийсетте рицари се обадили и рекли:

— Сър Гауейн, виждаме, че добре знаеш какво правиш и какво говориш, тъй като Бог ни е свидетел, не за първи път се срещаме. А гордите думи, дето чухме от устата ти, ги изрече само защото до теб стои онзи храбър рицар, а мнозина от нас твърде добре познават силната му десница. Затова повярвай, сър Гауейн, не заради теб, а по-скоро заради него не ще посмеем да излезем от замъка, понеже отлично ни е известно кой е и какъв е рицарят с корнуолския щит.

Тогава сър Гауейн и сър Тристан си тръгнали и яздили заедно ден-два, додето най-подир случайно срещнали сър Кей и сър Саграмор Похотливи. Зарадвали се те на сър Гауейн, а и той на тях, ала не знаели със сигурност кой е рицарят с корнуолския щит, а само се досещали.

И не след дълго съгледали сър Брюнис Безмилостни да гони една дама, за да я убие, както бил посякъл и любимия й.

— Стойте тук — рекъл сър Гауейн — и с нищо не се издавайте, ако искате да видите как ще накажа онзи недостоен рицар. Защото зърне ли ви, ще избяга, тъй като конят му е твърде добър.

И с тези думи сър Гауейн се втурнал към сър Брюнис и рекъл:

— Недостойни рицарю, остави тази дама и се бий с мен.

Тогава сър Брюнис, като не видял никого освен сър Гауейн, затъкнал копието си и препуснал срещу него. И сър Брюнис повалил сър Гауейн на земята, а сетне двайсет пъти минал с коня си отгоре му, та да го погуби. И когато сър Тристан го видял да постъпва така злодейски, хвърлил се към него. Ала щом сър Брюнис съгледал рицаря с корнуолския щит, познал, че е сър Тристан, и побягнал, а сър Тристан препуснал подире му. И тъй като сър Брюнис Безмилостни имал твърде бърз кон, много се отдалечил, ала сър Тристан не преставал да го гони, понеже искал на всяка цена да му отмъсти за стореното.

Най-подир, след дълга езда, видял бистър извор, та спрял край него да си почине и завързал коня си за едно дърво.

Глава 26

Как дамата Брагуейн намерила сър Тристан заспал край един извор и как му предала писма от Хубавата Изолда

Сетне си свалил шлема, измил си лицето и ръцете и заспал.

Минала в туй време оттам една дама, която от много дни търсела сър Тристан надлъж и нашир из тези земи. Спряла се тя до извора и погледнала спящия рицар и макар да не познала самия сър Тристан, досетила се кой е по коня му, наричан Пасебрюл[1]. А този кон сър Тристан го имал от много години и додето той бродел обезумял из гората, сър Фергус се грижел за Пасебрюл. И тъй, тази дама, а тя била Брагуейн, седнала тихо и зачакала сър Тристан да се събуди. И като се събудил, поздравила го, а той отвърнал на поздрава й, защото двамата отдавна се познавали. После му разказала, че дълго го е търсила надлъж и нашир и че му носи писма от кралицата Хубавата Изолда. И тозчас сър Тристан ги прочел и трябва да знаете, че много се зарадвал, тъй като били пълни с тъжни жалби и молби. И тогава сър Тристан рекъл:

— Лейди Брагуейн, трябва да останете с мен, додето свърши турнирът при Замъка на девиците, а после ще отнесете писма и вести от мен.

Сетне сър Тристан яхнал коня си и тръгнал да търси подслон за през нощта. Не след дълго срещнал един добър стар рицар и го помолил да нощува при него. Скоро при сър Тристан дошъл и Гувернал и като видял дамата, зарадвал се. Името на стария рицар било Пелон и той им разказал за големия турнир, който щял да стане при Замъка на девиците, и как сър Ланселот и още трийсет и двама рицари от неговия род си поръчали корнуолски щитове.

И скоро дошъл при сър Пелон един човек и му съобщил, че сър Персид Блоазки се е върнал у дома. Тогава той сключил ръце и благодарил Богу за завръщането му, а сетне казал на сър Тристан, че от две години не бил виждал сина си сър Персид.

— Сър — рекъл сър Тристан, — познавам добре сина ви като храбър рицар.

И случило се така, че сър Тристан и сър Персид стигнали по едно и също време в дома на сър Пелон. Тогава двамата рицари свалили доспехите си и облекли леки одежди, а после се поздравили един другиго.

И когато сър Персид разбрал, че сър Тристан е от Корнуол, казал, че е бил веднъж в онези земи, и рекъл:

— И там се сражавах пред очите на крал Марк и случи се тогава, че повалих десет рицари, а после дойде сър Тристан Лионски, повали ме и ми взе дамата. И знайте, че никога няма да му простя това и ще го помия, додето не намеря начин да му отмъстя.

— Е — рекъл сър Тристан, — сега разбирам, че ненавиждате сър Тристан. Ала как мислите, смятате ли, че той ще се уплаши от заканите ви?

— Колкото за това — рекъл сър Персид, — знам, че сър Тристан е рицар благороден и по-храбър от мен, ала не ще му остана длъжен в боя.

И както разговаряли те пред един прозорец в замъка, видели да минават много рицари, поели към мястото на турнира. И тогава сър Тристан забелязал снажен рицар на едър черен кон и с щит, покрит с черно платно.

— Кой е онзи рицар с черния кои и черния щит? — запитал сър Тристан. — Изглежда храбър рицар.

— Познавам го добре — отвърнал сър Персид, — защото е един от най-храбрите рицари на света.

— Тогава трябва да е сър Ланселот — рекъл сър Тристан.

— Не — рекъл сър Персид, — това е сър Паломид, непокръстеният рицар.

[1] Пасебрюл — името на Тристановия кон означава „който минава през гъсти, влажни лесове“, като първият елемент „passe“ е от френски, а вторият „breuill“ — от келтски произход. ↑

Глава 27

Как сър Тристан бил повален от сър Паломид и как сър Ланселот победил двама рицари

И тогава те видели много народ да приветства сър Паломид. И не след дълго дошъл при сър Пелон оръженосец и казал, че един рицар с черен щит повалил тринайсет рицари.

— Любезни братко — рекъл сър Тристан, — хайде да се загърнем в плащове и да идем да наблюдаваме игрите.

— Не — отвърнал сър Персид, — няма да идем там като някакви слуги, а ще излезем на кон като мъже и храбри рицари да се срещнем с враговете си.

И те се въоръжили, яхнали коне, взели дълги копия и отишли там, дето много рицари си опитвали силите преди турнира. И щом сър Паломид видял сър Персид, пратил един оръженосец при него и му заръчал:

— Иди при онзи рицар със зеления щит, на който е изобразен червеи лъв, и му кажи, че искам да се сражавам с него, и кажи му още, че името ми е сър Паломид.

И когато сър Персид разбрал какво иска сър Паломид, приготвил се за бой и двамата връхлетели един срещу друг и сър Персид се озовал на земята.

Тогава сър Тристан излязъл напред, за да отмъсти за него. Ала сър Паломид, който бил напълно готов за битката, видял това и го нападнал без предупреждение, когато още не бил затъкнал копието си, та с един удар го повалил през задницата на коня му. Тозчас скокнал сър Тристан на крака и бързо яхнал коня си, люто разгневен и засрамен от това падане. После сър Тристан пратил Гувернал при сър Паломид да го призове на двубой по негово искане.

— Не — отвърнал сър Паломид, — днес няма да се сражавам с онзи рицар, тъй като го познавам по-добре, отколкото той си мисли. Ала ако е толкова разгневен, може да си отмъсти утре при Замъка на девиците, дето ще види и мен, и много други рицари.

Дошъл в туй време сър Динадан и като видял разгневения сър Тристан, не пожелал да му се присмива, а само рекъл:

— Виждате ли, ето доказателство, че колкото и да е храбър един мъж, може да го повалят, и колкото да е мъдър, може да сгреши, и че няма добър ездач, който никога да не е падал от коня.

А сър Тристан бил люто разгневен и казал на сър Пелон и на сър Динадан:

— Ще си отмъстя.

И ето че, както разговаряли, минал край сър Тристан бавно и гордо на кон снажен рицар с черен щит.

— Кой е този рицар? — попитал сър Тристан.

— Познавам го добре — отвърнал сър Персид. — Казва се сър Бриант от Северен Уелс.

А през туй време рицарят отминал и отишъл при другите рицари от Северен Уелс.

Дошъл подир малко и сър Ланселот с щит, върху който бил изобразен гербът на Корнуол, и изпратил оръженосец при сър Бриант да го призове на двубой.

— Тъй да бъде — рекъл сър Бриант, — щом ме предизвикват на двубой, ще сторя каквото мога.

И тогава сър Ланселот тежко повалил сър Бриант от коня му. А сър Тристан се чудел кой е този рицар, дето носел корнуолски щит.

— Който и да е той — рекъл сър Динадан, — сигурен съм, че е от рода на крал Бан, защото те са най-достойните и храбри рицари на света в честен и равен бой.

Сетне дошли двама рицари от Северен Уелс, единият се казвал сър Хю Планински, а другият сър Мадок Планински, и настойчиво призовали сър Ланселот на двубой. И той не им отказал, а се приготвил за битка и с едно копие повалил и двамата през задниците на конете им. И после сър Ланселот си тръгнал.

— Кълна се във Всемилостивия Вог — рекъл сър Тристан, — храбър рицар е онзи с корнуолския щит и язди по-добре от всеки, когото съм виждал до днес.

Тогава кралят на Северен Уелс отишъл при сър Паломид и най-горещо го помолил заради него да се сражава с онзи рицар, дето посрамил толкоз северноуелски рицари.

— Сър — отвърнал сър Паломид, — никак не ми се иска да се сражавам с този рицар поради това, че утре е големият турнир и трябва да бъда бодър за него.

— Моля ви — рекъл кралят на Северен Уелс, — призовете го на двубой.

— Сър — рекъл сър Паломид, — щом настоявате, ще се сражавам с него и ще призова този рицар на двубой, ала често съм виждал хора да си отиват победени, след като сами са предизвикали двубоя.

Глава 28

Как сър Ланселот се сражавал със сър Паломид и го победил и как после бил нападнат от дванайсет рицари

Тогава сър Паломид изпратил оръженосец при сър Ланселот да го призове на двубой.

— Любезни приятелю — рекъл сър Ланселот, — кажи ми името на господаря си.

— Сър — отговорил оръженосецът, — господарят ми е храбрият рицар сър Паломид.

— В добър час си дошъл — рекъл сър Ланселот, — понеже от седем години насам не съм срещал друг рицар, с когото тъй много бих желал да премеря сили.

И тогава двамата рицари се приготвили за бой и взели тежки копия.

— Ще видите, че сър Паломид не ще се посрами — рекъл сър Динадан.

— И тъй да е — отвърнал сър Тристан, — ала съм сигурен, че рицарят с корнуолския щит ще го победи.

— Не ми се вярва — рекъл сър Динадан.

А рицарите пришпорили конете си, затъкнали копия и връхлетели един връз друг. И сър Паломид счупил копието си о сър Ланселот, ала той дори не се олюлял. А сър Ланселот му нанесъл такъв могъщ удар, че седлото се изхлузило от гърба на коня, а копието пронизало щита и ризницата, та ако сър Паломид не бил паднал, щял да бъде убит.

— Какво ще кажете сега? — запитал сър Тристан. — Още по ездата им познах, че сър Паломид ще бъде повален.

И тозчас сър Ланселот си тръгнал оттам и отишъл при един извор да пие вода и да си почине, ала рицарите от Северен Уелс видели накъде се отправил. И тогава дванайсет рицари го проследили с намерение да му сторят зло, та да не може на следния ден да спечели победата на турнира при Замъка на девиците.

И тъй, те ненадейно се втурнали към сър Ланселот, а той едва успял да си сложи шлема и да яхне коня, преди да го нападнат. Тогаз сър Ланселот грабнал копието си, спуснал се срещу тях и убил един рицар, счупвайки копието си о тялото му. Сетне изтеглил меч и взел да сече наляво и надясно, та с няколко удара убил още трима рицари, а всички останали ранил тежко.

Така се спасил сър Ланселот от враговете си от Северен Уелс. После поел отново на път и скоро стигнал при един свой другар, дето пренощувал. И през първия ден на турнира не пожелал да се сражава поради голямата си умора, а стоял с крал Артур под високия сенник и гледал кой ще се прояви най-достойно в боя. И тъй, през този първи ден сър Ланселот стоял при крал Артур и не взел участие в турнира.

Глава 29

Как се проявил сър Тристан през първия ден от турнира и как заслужил наградата

Сега да се върнем при сър Тристан, който заповядал на слугата си Гувернал да му намери черен щит без никакъв знак. И тъй, сър Персид и сър Тристан се сбогували с домакина си, сър Пелон, и рано-рано поели за турнира. И като стигнали там, присъединили се към хората на шотландския крал Карадос.

И скоро рицарите се събрали пред замъка — и от тези на краля на Северен Уелс, и от тези на крал Карадос — и започнало голямо сражение, та едни нападали, други се отбранявали из цялото поле. Сетне в боя се хвърлили сър Персид и сър Тристан и се сражавали тъй храбро, че успели да отблъснат краля на Северен Уелс.

Тогава към войнството на Северен Уелс се присъединили сър Блеоберис де Ганис и сър Гахерис, и сър Персид бил повален от седлото и едва не загинал, тъй като четирийсет конници минали през него. И сър Блеоберис извършил големи бойни подвизи, а сър Гахерис не останал по-назад.

Когато сър Тристан видял бойните им подвизи, зачудил се кои ли са тези рицари. И помислил си той също, че е позор да постъпват така със сър Персид. Сетне грабнал тежко копие в ръка, препуснал към сър Гахерис и го повалил от коня. Разгневил се тогава сър Блеоберис, грабнал копие и се втурнал яростно към сър Тристан, ала той връхлетял насреща му и го повалил от коня.

Видял всичко това Краля със стоте рицари и се ядосал, та довел конете на сър Блеоберис и на сър Гахерис и се започнала люта схватка. И сър Тристан непрекъснато нападал, а сър Блеоберис с мъка се отбранявал. Сетне дошъл сър Динадан и се спуснал срещу сър Тристан, ала сър Тристан така го ударил с меча си, че той изгубил свяст на седлото. После сър Динадан отишъл при сър Тристан и му рекъл:

— Сър, познавам ви по-добре, отколкото си мислите, и затова ви се вричам, че никога вече няма да влизам в бой с вас, и обещавам ви също, че вашият меч никога вече няма да се докосне до шлема ми.

В туй време сър Блеоберис пак нападнал и сър Тристан му нанесъл такъв удар, че той обронил глава. И тозчас сър Тристан го хванал здраво за шлема и го смъкнал в краката на коня му.

Тогава крал Артур изсвирил с рог и дал знак на рицарите да прекратят боя. И сър Тристан се прибрал в шатъра си, а сър Динадан отишъл с него. И сър Персид, и крал Артур, и кралете на двете войнства се чудели кой е този рицар с черния щит. И мнозина изказали предположения, а някои го познали, ала си замълчали и нищо не рекли. И тъй, през първия ден крал Артур и всички крале и лордове присъдили наградата на сър Тристан. Ала те не знаели името му и го наричали Рицаря с черния щит.

Глава 30

Как сър Тристан решил да се сражава против дружината на крал Артур, защото узнал, че сър Паломид ще се бие на тяхна страна

На сутринта сър Паломид напуснал войнството на краля на Северен Уелс и се присъединил към дружината на крал Артур, в която били кралят на Шотландия, кралят на Ирландия и роднините на сър Ланселот и на сър Гауейн. И изпратил сър Паломид при сър Тристан девицата, която го търсила в гората, когато бил обезумял, и девицата запитала сър Тристан кой е и как му е името.

— Колкото за това — отвърнал сър Тристан, — кажете на сър Паломид, че няма да го научи, додето не счупя две копия о него. Ала нека знае, че аз съм рицарят, когото той повали от коня в навечерието на турнира, и му кажете, че на която страна се бие той, аз ще се бия на противната.

— Сър — рекла девицата, — трябва да знаете, че сър Паломид ще се бие на страната на крал Артур, дето ще бъдат най-благородните рицари на света.

— Кълна се в Бога — рекъл сър Тристан, — щом сър Паломид е на страната на крал Артур, аз пък ще се бия на страната на краля на Северен Уелс, макар инак никога да не бих сторил това.

И тъй, когато дошъл крал Артур, свикали с рог рицарите. И тогава се започнало голямо сражение. И най-напред крал Карадос влязъл в двубой с Краля със стоте рицари и бил повален, та битката станала още по-люта. Сетне рицарите на крал Артур отблъснали рицарите на краля на Северен Уелс.

Тогава влязъл в боя сър Тристан и се сражавал тъй яростно и смело, че никой не можел да му устои, и дълго се бил така. Най-после сър Тристан се хвърлил между хората на крал Бан и там го нападнали сър Борс де Ганис и сър Ектор де Марис, и сър Бламор де Ганис, и много други рицари. Сър Тристан сечал наляво и надясно и всички лордове и дами се възхищавали от храбростта му.

Ала най-подир сър Тристан щял да бъде победен, ако не се бил намесил Краля със стоте рицари. Втурнал се той с дружината си и спасил сър Тристан, като го извел от кръга на рицарите, които носели корнуолски щитове.

После сър Тристан видял малко по-настрана дружина от четирийсет рицари, предвождана от сенешала сър Кей. Тогава сър Тристан се втурнал сред тях и повалил сър Кей от коня, а сетне се разправил и с останалите рицари като хрътка със зайци.

В туй време сър Ланселот намерил един рицар да лежи тежко ранен в главата.

— Сър — рекъл сър Ланселот, — кой ви рани така тежко?

— Сър — отвърнал онзи, — стори го един рицар с черен щит. И знайте, че проклинам часа, в който го срещнах, защото той е дявол, а не човек.

Тогава сър Ланселот се разделил с него, твърдо решен да се бие със сър Тристан. Яхнал коня си и тръгнал с меч в ръка да го търси и скоро го видял как връхлита ту тук, ту там и с почти всеки удар поваля по един рицар.

— Господи помилуй — викнал кралят. — Откак нося оръжие, не съм виждал рицар да върши такива бойни подвизи.

— Ако аз сега с пресни сили нападна този рицар — рекъл сър Ланселот, — ще бъде позор за мен.

И прибрал меча си.

Тогаз Краля със стоте рицари и още сто рицари от Северен Уелс нападнали двайсет рицари от рода на сър Ланселот, ала тези двайсет рицари се сражавали храбро като диви глигани и ни един не изоставял другаря си. И когато сър Тристан видял мъжеството им, смаял се от техните подвизи, защото разбрал по начина им на борба и по сдружеността им, че по-скоро са готови да умрат, нежели да отстъпят в сражението.

— Иисусе Христе! — възкликнал сър Тристан. — Храбър и достоен воин е онзи, що има в рода си такива благородни рицари, и най-благороден мъж е човекът, който ги предвожда.

И като говорел така, имал предвид сър Ланселот от Езерото.

И тъй, дълго ги наблюдавал сър Тристан и най-подир решил, че е позорно двеста рицари да нападат двайсет. Тогава отишъл при Краля със стоте рицари и рекъл:

— Сър, престанете да се биете с тези двайсет рицари, защото така слава няма да спечелите — вие сте толкоз много, а те са малцина. И трябва да знаете, че те няма да напуснат полесражението — това виждам по делата и вида им, та няма да се прославите, дори да ги избиете. Затуй престанете да се биете с тях, инак аз за своя чест и слава ще ида при тези двайсет рицари и ще им помогна с всички сили и мощ.

— Не — отвърнал Краля със стоте рицари, — няма да сторите това. И тъй като се убедих във вашето мъжество и благородство, заради вас ще оттегля рицарите си, защото храбрият рицар обича храбреца и които си приличат, се привличат.

Глава 31

Как сър Тристан намерил сър Паломид до един извор и как го завел там, дето нощувал

И с тези думи Краля със стоте рицари оттеглил хората си.

През цялото това време, пък и от по-рано, сър Ланселот наблюдавал сър Тристан с единственото намерение да се сдружи с него. Ала ненадейно сър Тристан, сър Динадан и слугата му Гувернал препуснали към гората и никой не видял къде отишли.

Тогава крал Артур изсвирил с рог за прекратяване на боя и отредил наградата на краля на Северен Уелс, тъй като сър Тристан се сражавал на негова страна.

А сър Ланселот препускал насам-натам, разярен като лъв, който е изпуснал плячката си, понеже не могъл да намери сър Тристан. После се върнал при крал Артур.

И из цялото поле се чували едни и същи думи, които вятърът разнасял на две мили надалеч, тъй като всички лордове и дами викали:

— Рицаря с черния щит е победител!

— Уви! — рекъл крал Артур. — Къде изчезна този рицар? Срам и позор е за всички вас да го оставите да се измъкне незабелязано, вместо с любезни и учтиви думи да го доведете при мен в Замъка на девиците.

Сетне благородният крал Артур отишъл при своите рицари да ги утеши доколкото може и им рекъл:

— Добри ми приятели, не унивайте, макар че днес ви отнеха победата.

И мнозина били тежко ранени и посечени, а мнозина се спасили невредими, та крал Артур рекъл:

— Приятели мои, не падайте духом, защото утре ще се бия заедно с вас и ще отмъстя на враговете ви.

И тъй, тази нощ крал Артур и рицарите му си починали.

А додето траел турнирът, девицата, която Хубавата Изолда пратила да търси сър Тристан, не се отделяла от кралица Гуиневир. И кралицата все я питала защо е дошла в тази страна.

— Господарко — отвръщала тя, — изпрати ме моята господарка Хубавата Изолда с единствената заръка да разбера как сте.

И за нищо на света не искала да разкрие на кралицата, че е дошла заради сър Тристан.

И тъй, дамата Брагуейн се простила с кралицата и тръгнала подир сър Тристан. И както яздела из гората, чула силни викове. Тогава изпратила слугата си да разбере какъв е този шум.

И той поел през гората и скоро стигнал до един извор, а там намерил, вързан за вековно дърво, рицар, който викал като обезумял, а край него се виждали конят и доспехите му. И щом съгледал той оръженосеца, напрегнал мишци и се освободил, а сетне грабнал меч и хукнал към него, за да го убие.

Тозчас оръженосецът пришпорил коня си и с все сила препуснал към дамата Брагуейн и й казал какво му се е случило. Тогава тя отишла в шатъра на сър Тристан и му разправила за приключението в гората.

— Уви — рекъл сър Тристан, — кълна се в живота си, че някой благороден рицар е изпаднал в беда.

И с тези думи сър Тристан се качил на коня, взел меча си и тръгнал нататък. И като наближил извора, чул как рицарят стене и говори:

— О, аз, злочестият рицар сър Паломид, какво зло ме сполетя! Опозориха ме сър Борс и сър Ектор с коварство и измама! Горко ми, защо живея!

После взел меча си в ръце и започнал да нрави разни чудновати знаци и фигури, а подир туй в яростта си запратил меча в извора. Сетне сър Паломид заридал и закършил ръце, а накрая, обезумял от скръб, хвърлил се по лице в извора и затърсил меча си.

Видял това сър Тристан, втурнал се към сър Паломид и го хванал здраво с ръце.

— Кой си ти, дето ме държиш така? — запитал Паломид.

— Аз съм човек от тази гора и не ти желая злото.

— Уви — рекъл сър Паломид, — нивга не мога да спечеля слава там, дето е сър Тристан, понеже дойде ли той, славата остава нему. Ако ли пък го няма, най-често на мен ми присъждат наградата, освен ако срещу ми не се сражава сър Ланселот или сър Ламорак. — И сър Паломид прибавил: — Сър Тристан ме победи веднъж в Ирландия, веднъж в Корнуол и още много пъти на други места.

— А какво бихте сторили, ако срещнете сър Тристан? — попитал сър Тристан.

— Бих се сражавал с него, за да ми олекне на сърцето — отвърнал сър Паломид. — Макар че, да ви кажа право, сър Тристан е най-благородният рицар на света днес.

— А сега какво смятате да правите? — запитал сър Тристан. — Искате ли да дойдете да нощувате при мен?

— Не — отвърнал той. — Ще ида при Краля със стоте рицари, защото той ме избави от сър Борс де Ганис и сър Ектор, инак те щяха подло да ме убият.

Ала сър Тристан го поканил тъй любезно, че сър Паломид тръгнал с него към шатъра му.

А Гувернал препуснал напред и заръчал на дамата Брагуейн да си иде в своя шатър и рекъл:

— А на сър Персид кажете да не го гневи по никакъв начин.

И тъй, яздили те, додето стигнали шатъра на сър Тристан, и там сър Паломид бил посрещнат най-гостоприемно. Ала както и да разпитвал, сър Паломид не узнал кой е сър Тристан. И като вечеряли, двамата рицари легнали да нощуват и сър Тристан поради голямата си умора спал непробудно до сутринта.

Ала сър Паломид не могъл да спи от преголяма мъка и призори тайно яхнал коня си и се запътил към шатрите на сър Гахерис и сър Саграмор Похотливи, понеже тримата били другари в началото на турнира.

И тъй, на сутринта кралят свикал с рог рицарите за третия ден на турнира.

Глава 32

Как сър Тристан повалил сър Паломид и как се сражавал с крал Артур, и за други подвизи

И най-напред кралят на Северен Уелс и Краля със стоте рицари излезли срещу крал Карадос и ирландския крал и Краля със стоте рицари повалил крал Карадос, а кралят на Северен Уелс повалил ирландския крал.

Тогава дошъл сър Паломид и с появата си предизвикал голям смут, тъй като всички го познали по щита му на бели и черни ивици. Сетне дошъл и крал Артур и двамата заедно извършили велики бойни подвизи и победили краля на Северен Уелс и Краля със стоте рицари.

После пристигнал сър Тристан с черния си щит и тозчас влязъл в двубой със сър Паломид. И с мощен удар сър Тристан преметнал сър Паломид през задницата на коня му. Тогаз крал Артур викнал:

— Рицарю с черния щит, приготви се за бой с мен.

Ала по същия начин сър Тристан преметнал и крал Артур.

Тогава рицарите на крал Артур помогнали нему и на сър Паломид да яхнат отново конете си. Сетне крал Артур с разярено сърце грабнал копие в ръка и със страничен удар повалил сър Тристан от коня. И без да се бави, сър Паломид препуснал към сър Тристан и искал да го прегази, както бил на земята. Ала сър Тристан го забелязал, отстъпил на една страна, а сетне яростно го хванал за ръката и го смъкнал от коня.

Тогава сър Паломид пъргаво се изправил и двамата се втурнали с все сила един към друг с изтеглени мечове и много крале, кралици и лордове стояли и ги гледали. И най-подир сър Тристан нанесъл три мощни удара по шлема на сър Паломид и при всеки удар викал:

— Това да ви е за сър Тристан!

И от тези удари сър Паломид рухнал на земята.

Сетне дошъл Краля със стоте рицари и довел кон на сър Тристан и той бързо го яхнал. В туй време сър Паломид също се качил на кон и яростно се хвърлил срещу сър Тристан със затъкнато копие, а после замахнал да го посече с меча си. Ала сър Тристан избягнал копието му, хванал го с двете си ръце за врата, вдигнал го от седлото и тъй го носил пред себе си цели десет хвърлея копие, а подир туй пред погледите на всички го пуснал да падне.

След това сър Тристан видял крал Артур да препуска към него с гол меч в ръка и се втурнал напред с насочено копие, ала крал Артур смело го изчакал да наближи и с меча си разсякъл на две копието му. Тогава сър Тристан се стъписал и крал Артур му нанесъл три-четири удара, преди той да успее да се съвземе. Най-подир сър Тристан изтеглил меча си и двамата се вкопчили в люта схватка, та другите рицари се отдръпнали да им сторят място.

После сър Тристан препускал насам-нататък и извършил големи подвизи — този ден сър Тристан повалил единайсет храбри рицари от рода на крал Бан, а той бил от една кръв със сър Ланселот, та всички се смаяли от делата му и прославяли Рицаря с черния щит.

Глава 33

Как сър Ланселот ранил сър Тристан и как после сър Тристан повалил сър Паломид

И глъчката била тъй силна, че достигнала до ушите на сър Ланселот. Тогава той грабнал тежко копие в ръка, препуснал напред и се провикнал:

— Рицарю с черния щит, приготви се за бой с мен!

Като чул тези думи, сър Тристан взел копие в ръка, а сетне двамата навели глави и връхлетели един връз друг с гръм и трясък. И при сблъсъка копието на сър Тристан се строшило, а сър Ланселот, за зла участ, нанесъл тежка, почти смъртоносна рана е ребрата на сър Тристан. Ала въпреки всичко сър Тристан не паднал от седлото и копието се прекършило. Тогава, както бил ранен, сър Тристан изтеглил меча си, спуснал се върху сър Ланселот и го ударил три пъти по шлема, та от метала изскочили искри, а сър Ланселот навел глава ниско над предния лък на седлото.

Сетне сър Тристан напуснал полесражението, тъй като бил тежко ранен и мислел, че ще умре. А сър Динадан го съгледал и го последвал в гората.

Сър Ланселот пък останал там и извършил чудни подвизи.

Когато сър Тристан стигнал до гората, влязъл от коня, свалил доспехите си и измил раната. И като видял сър Динадан колко е дълбока, помислил, че сър Тристан ще умре.

— Не бой се, Динадане — рекъл му той, — защото сърцето ми не е засегнато и с божията помощ скоро ще оздравея от тази рана.

В туй време сър Динадан забелязал, че през гората право към тях язди сър Паломид. И като го зърнал, сър Тристан начаса разбрал, че сър Паломид идва да го погуби. А сър Динадан го предупредил за злото и му рекъл:

— Сър Тристан, господарю мой, вие сте тъй тежко ранен, че не бива да се сражавате с него, затова аз ще го пресрещна и ще сторя каквото мога. Ако бъда убит, помолете се за душата ми. А през туй време вие се оттеглете и идете в замъка или в гората, дето той няма да ви намери.

Тогава сър Тристан се усмихнал и рекъл:

— Благодаря ви, сър Динадан, за загрижеността, ала ще видите, че мога да се справя с него. — И той бързо се въоръжил, яхнал коня си, взел тежко копие в ръка и рекъл на сър Динадан: — Сбогом! — И без да бърза, поел към сър Паломид.

Като ги видял, сър Паломид се престорил, че уж оправя сбруята на коня си, ала постъпил така, защото изчаквал сър Гахерис, който идел след него. И когато той дошъл, двамата се запътили към сър Тристан.

Тогава сър Тристан изпратил оръженосеца си да призове сър Паломид на двубой с него. И ако той повалял сър Паломид, нямало да му стори нищо повече, а ако станело така, че сър Паломид го повали, бил готов по негово желание да се бие до смърт.

Така се и споразумели. И тъй, срещнали се двамата и сър Тристан повалил сър Паломид и той рухнал на земята така тежко, че останал да лежи неподвижен като мъртвец. После сър Тристан се втурнал към сър Гахерис, ала той отказал да влезе в двубой с него. Тогава, без да го пита повече, сър Тристан го повалил през задницата на коня му и той рухнал като мъртъв на земята.

Сетне сър Тристан поел по пътя си и оставил оръженосеца на сър Персид да пази в шатрите, а сам той и сър Динадан се отправили към дома на един стар рицар, за да пренощуват там. А този стар рицар имал петима синове на турнира и молел Бога да се върнат живи и здрави у дома. Ала, както разказва френската книга, и петимата се върнали у дома с тежки рани.

И тъй, след като сър Тристан отишъл в гората, сър Ланселот продължил да се сражава все така свирено, като безумец, на когото не е мил животът, а трябва да знаете, че мнозина благородни рицари се били срещу него. И когато крал Артур видял чудните подвизи на сър Ланселот, въоръжил се и излязъл на полесражението да му помогне и мнозина други рицари тръгнали с него. И за да завършим накратко разказа, най-подир кралят на Северен Уелс: и Краля със стоте рицари били победени. И тъй като сър Ланселот издържал докрай и останал последен на коня си, наградата била отредена нему.

Ала въпреки всички молби на краля, кралицата и рицарите сър Ланселот отказал да приеме наградата и когато се разнесъл викът на вестителите: „Сър Ланселот, сър Ланселот е победител!“, той ги накарал да провъзгласят: „Сър Тристан е победител, защото пръв започна и издържа докрай и първия, и втория, и третия ден.“

Глава 34

Как наградата за трития ден била присъдена на сър Ланселот и как той я отстъпил на сър Тристан

И тогава хората от всички съсловия и звания, от най-висшите до най-низшите, хвалили сър Ланселот за честта, която оказал на сър Тристан, и за тази постъпка той се прославил повече, отколкото ако бил надмогнал петстотин рицари. И заради това негово благородство всички, най-напред по-висшите и по-низшите съсловия, а сетне и простият народ, викнали в един глас: „Сър Ланселот е победител, каквото и да казва.“

Тогава сър Ланселот се разгневил И смутил и начаса отишъл при крал Артур.

— Уви! — рекъл кралят. — Всички сме опечалени, че сър Тристан ни напусна по този начин. Защото, кълна се в Бога, той е един от най-благородните рицари, които съм виждал да държат копие и меч в ръка, и е тъй великодушен в боя. Добре видях как трижди удари сър Паломид по шлема, та съвсем го разтроши, и рече: „Този удар е за сър Тристан.“ И трижди повтори същото.

Сетне крал Артур, сър Ланселот и сър Додинас Свирепи яхнали конете си и тръгнали да търсят сър Тристан. И сър Персид казал на крал Артур къде са шатрите на сър Тристан. Ала като стигнали тримата там, сър Тристан и сър Динадан ги нямало. Тогава крал Артур и сър Ланселот се наскърбили и се върнали в Замъка на девиците, горко опечалени заради раните на сър Тристан и от неочакваното му заминаване.

— Бог да ми е свидетел — рекъл крал Артур, — по ми е мъчно, че не мога да го намеря, нежели за всички рани, които моите рицари получиха в този турнир.

Не след дълго дошъл сър Гахерис и разказал на крал Артур как сър Тристан повалил сър Паломид и че двубоят започнал по настояване на самия сър Паломид.

— Уви — рекъл крал Артур, — твърде позорно е постъпил сър Паломид, тъй като сър Тристан бе люто ранен. Сега всички ние, крале и рицари, и всички достойни мъже трябва да заявим, че сър Тристан е благороден рицар и един от най-храбрите, които съм срещал през живота си. Защото искам всинца да знаете, че не съм виждал друг рицар да се бие с такава чудна мощ, с каквато се би той през тези три дни, понеже пръв започна битката и издържа най-дълго, освен в последния ден. И макар да бе ранен, това стана в мъжествен двубой между двама благородни рицари, а когато двама благородни мъже се срещнат, един от тях трябва да бъде победен, както повели Бог.

— Колкото до мен — рекъл сър Ланселот, — дори да изгубя всички земи, що ми е оставил баща ми, не бих сторил зло на сър Тристан, ако го бях познал тогава, ала го раних, защото не видях щита му. Ако бях видял черния му щит, нямаше да се сражавам с него поради много причини, ала най-вече защото неотдавна той стори за мен всичко, каквото един рицар може да стори за друг, и това е добре известно, тъй като сър Тристан срази трийсет рицари без ничия помощ освен на сър Динадан. И едно обещавам — сър Паломид горко ще се кае, че по най-недостоен начин е преследвал този рицар, когото аз за зла чест раних.

И тъй сър Ланселот възхвалил най-високо сър Тристан.

Сетне крал Артур уредил голямо увеселение за всички, които желаели да го почетат. И нека тук да оставим крал Артур и да разкажем за сър Паломид, който, след като бил повален от сър Тристан, едва не изгубил разсъдъка си от злоба към него и тръгнал наслуки подире му. И като стигнал до една река, в безумната си ярост опитал се да я прескочи с коня си, ала копитата на животното се подхлъзнали и то паднало в реката. Тогава сър Паломид се уплашил, че може да се удави, пуснал юздите и изплувал на брега, а коня си оставил да се спасява както може.

Глава 35

Как сър Паломид стигнал в замъка, дето бил сър Тристан, и как сър Ланселот и десет рицари тръгнали да търсят сър Тристан

И като излязъл от водата, свалил доспехите си, седнал на брега и заридал и заплакал като обезумял. Тогаз край сър Паломид минала една девица, изпратена от сър Гауейн и брат му при сър Мордред, който лежал болен в дома на стария рицар, дето бил и сър Тристан, защото, както се разказва във френската книга, сър Персид бил ранил сър Мордред десет дни по-рано. И ако не били сър Гауейн и брат му, сър Персид щял да убие сър Мордред. И тъй, девицата спряла до сър Паломид и те си разменили няколко думи, неприятни и за двама им. Сетне девицата продължила по пътя си, додето най-подир стигнала до дома на стария рицар и там му разказала, че случайно срещнала най-безумния рицар, когото била виждала през живота си.

— Какъв знак имаше на щита му? — запитал сър Тристан.

— Беше на черни и бели черти — рекла девицата.

— Аха — рекъл сър Тристан, — това е бил храбрият рицар сър Паломид. Познавам го добре, защото е един от най-славните рицари в кралството.

Тогава старият рицар яхнал един жребец и отишъл да търси сър Паломид и като го намерил, довел го в имението си. И сър Тристан познал сър Паломид, ала нищо не рекъл. По туй време сър Тристан вече не лежал на постеля и раните му били заздравели. И колкото пъти сър Паломид видел сър Тристан, гледал го някак озадачено и все му се струвало, че го е виждал и по-рано. И все повтарял той на сър Динадан:

— Ако някога срещна сър Тристан, не ще се отърве жив от ръцете ми.

— Чудя се — отвърнал сър Динадан, — че така се хвалите зад гърба на сър Тристан. Неотдавна той ви беше в ръцете и вие бяхте в неговите — защо не го задържахте тогава? Аз самият два-три пъти видях как се опозорихте в бой със сър Тристан.

Тогава сър Паломид се засрамил.

Нека сега да ги оставим за малко в стария замък на стария рицар сър Дарас и да разкажем за крал Артур, който рекъл на сър Ланселот:

— Ако не бяхте вие, нямаше да изгубим сър Тристан, защото той беше тук, додето вие излязохте да се сражавате с него, ала срещата ви бе в лош час.

— Господарю Артур — отвърнал Ланселот, — вие ме обвинявате, че съм причина, дето той си отиде. Ала Бог ми е свидетел — това се случи против волята ми. И знайте, че когато мъже се срещат в лют бой, случва се да ранят не само врагове, но и приятели. И, господарю, трябва да разберете, че сър Тристан е воин, когото не искам да оскърбя, понеже той е сторил за мен повече, отколкото аз съм сторил досега за него. — После сър Ланселот накарал да донесат една Библия и рекъл: — Ето тук сме десет рицари и всички се заклеваме над тази Библия, че цяла година няма да прекараме две нощи на едно и също място, додето не намерим сър Тристан. А колкото за мен, заклевам ви се над тази Библия, че доброволно или насила ще го доведа във вашия двор или ще умра.

И имената на тези десет рицари, които се заели да го търсят, били както следва: на първо място сър Ланселот, после сър Ектор де Марис, сър Борс де Ганис, сър Блеоберис, сър Бламор де Ганис, сър Лукан Иконома, сър Юуейн, сър Галихуд, Лионел и Галиходин.

И тъй, тези десет благородни рицари потеглили от двора на крал Артур и яздили заедно, додето стигнали един кръстопът, който водел в четири посоки. И там дружината им се разделила на четири групи и всички тръгнали да търсят сър Тристан.

И ето че, както яздел, сър Ланселот случайно срещнал дамата Брагуейн, която била изпратена в тези земи да търси сър Тристан, и тя препускала толкоз бързо, колкото сили имало кончето й. Като я срещнал, сър Ланселот я запитал защо препуска така.

— Ах, благородни рицарю — рекла дамата Брагуейн, — бягам да се спася, защото сър Брюнис Безмилостни ме гони да ме убие.

— Стойте до мен — рекъл сър Ланселот.

И когато не след дълго сър Брюнис Безмилостни ги настигнал, сър Ланселот му викнал:

— Коварни рицарю и убиецо на дами и девици, последният ти час настъпи!

Тогава сър Брюнис Безмилостни видял щита на сър Ланселот и го познал, защото по това време той вече не носел щита на Корнуол, а собствения си. И тозчас сър Брюнис Безмилостни побягнал и сър Ланселот препуснал подире му. Ала сър Брюнис имал такъв добър кон, че щом искал да избяга от някого, успявал да го стори, а ако пък искал да спре, можел да стори и това.

И тъй, сър Ланселот се върнал при дамата Брагуейн и тя му благодарила за добрината.

Глава 36

Как сър Тристан, сър Паломид и сър Динадан били пленени и хвърлени в тъмница

Сега ще разкажем за сър Лукан Иконома, който случайно минал край мястото, дето бил сър Тристан, и влязъл там да търси подслон. Тогава вратарят го попитал как му е името.

— Кажи на господаря си, че името ми е сър Лукан Иконома и съм рицар на Кръглата маса.

И вратарят отишъл при господаря си сър Дарас и му предал кой търси подслон.

— Не, не — рекъл сър Данам, който бил племенник на сър Дарас, — кажи му, че тук няма да намери подслон, и съобщи му още, че аз, сър Данам, ей сега ще изляза да се сражавам с него, затова нека се приготви за бой.

И тъй, сър Данам яхнал коня си и двамата се сражавали с копия. И сър Лукан повалил сър Данам през задницата на коня му, ала той начаса се скрил в замъка и сър Лукан препуснал след него да го търси. Видял това сър Динадан и рекъл на сър Тристан:

— Срамно е да гледаме как опозоряват братовчеда на господаря на този замък.

— Почакай — рекъл сър Тристан, — аз ще поправя злото.

Ала сър Динадан пръв яхнал коня си и се спуснал срещу сър Лукан Иконома, а сър Лукан ранил сър Динадан в бедрото и поел по пътя си. Тогава сър Тристан се разгневил, че сър Динадан бил ранен, и препуснал след него, за да отмъсти за стореното. И като настигнал сър Лукан, викнал му да се обърне. И тъй, двамата се сражавали и сър Тристан тежко ранил сър Лукан и го повалил на земята.

Тогаз дошъл благородният рицар сър Юуейн и като видял, че сър Лукан е ранен, призовал сър Тристан на двубой.

— Любезни рицарю — рекъл сър Тристан, — моля ви, кажете ми името си.

— Благородни рицарю, името ми е сър Юуейн, синът на крал Уриенс.

— Щом е тъй — рекъл сър Тристан, — по своя воля нивга не бих се сражавал с вас.

— Може да не е по волята ви — отвърнал сър Юуейн, — ала ще се биете.

И тогава сър Тристан нямал какво друго да стори, та се втурнал насреща му, повалил сър Юуейн и го ранил в гърдите, а сетне пак се върнал в замъка.

И когато сър Динадан разбрал, че сър Тристан е ранил сър Лукан, искал да тръгне след него и да го убие, ала сър Тристан не му позволил.

Подир туй сър Юуейн наредил да приготвят носилка на кон и закарал сър Лукан в замъка Ганис, владение на сър Блеоберис. А сър Ланселот бил заръчал на рицарите, които търсели сър Тристан, да се срещнат тъкмо в този замък.

И когато сър Тристан се върнал в дома на стария рицар, дошла една девица и известила на сър Дарас, че трима от синовете му били убити на турнира, а другите двама получили толкоз тежки рани, че едва ли можело да им се помогне. И всичко туй сторил благородният рицар с черен щит, комуто присъдили първенството.

После дошъл един оръженосец и казал на сър Дарас, че същият този рицар с черния щит е в замъка му. Тозчас сър Дарас отишъл в стаята на сър Тристан, намерил щита му и го показал на девицата.

— Ах, сър — рекла девицата, — тъкмо този е рицарят, дето уби тримата ви синове.

Тогава, без да се бави много, сър Дарас хвърлил сър Тристан, сър Паломид и сър Динадан в дълбока тъмница. И там сър Тристан щял да умре от тежка болест. Сър Паломид пък всеки ден напомнял на сър Тристан за старата им вражда, а сър Тристан му отговарял кротко и с малко думи. Ала когато сър Паломид видял колко тежко е болен сър Тристан, станало му мъчно за него и взел да го утешава доколкото можел.

И както се разказва във френската книга, скоро при сър Дарас дошли четирийсет рицари, все негови роднини, и искали да погубят сър Тристан и двамата му другари, ала сър Дарас не им позволил, а ги държал в тъмницата и не ги лишавал от храна и вода.

И там сър Тристан понесъл тежки страдания поради болестта си, а това е най-голямата мъка за всеки затворник. Понеже, додето един затворник е телесно здрав, може да преживее неволите с божия милост и с надежда за избавление, ала щом болест налегне затворника, той си казва, че му е отнета всяка благодат и има причина да плаче и да ридае[1]. Така се случило и със сър Тристан, когато се разболял, и скръбта му била тъй голяма, че едва не се убил.

[1] От данните за живота на Малори е известно, че той е бия дълги години в затвор поради ненапълно изяснени причини (твърде вероятно — политически) и може би, там е написал книгата си. Описанията на страданията на затворника почиват вероятно на собствения му горчив опит. ↑

Глава 37

Как на крал Марк се зловидяла славата на сър Тристан. Няколко рицари на крал Артур се сражавали с корнуолските рицари

Сега ще оставим сър Тристан, сър Паломид и сър Динадан в тъмницата и ще разкажем за другите рицари, които търсели сър Тристан по всички краища на тамошните земи, та някои от тях стигнали чак в Корнуол.

И случи по се, че сър Гахерис племенникът на крал Артур отишъл при крал Марк и бил добре приет и поканен да седи на трапезата му и да яде от неговите ястия. Тогава крал Марк попитал сър Гахерис какви новини носи от кралството Логрис.

— Сър — отвърнал сър Гахерис, — кралят управлява като мъж благороден и справедлив. Неотдавна обяви такъв голям турнир, какъвто не бях виждал по-рано в кралството Логрис, и най-благородните рицари се сражаваха в него. Ала имаше там един рицар, който през трите дни извърши чудни подвизи, а щитът му беше черен на цвят. От всички рицари, които дойдоха, той се прояви най-достойно.

— Трябва да е бил сър Ланселот — рекъл крал Марк — или сър Паломид Езичника.

— Не — рекъл сър Гахерис, — защото и сър Ланселот, и сър Паломид се биха на противната страна, срещу Рицаря с черния щит.

— Тогава е бил сър Тристан — рекъл кралят.

— Да, той беше — рекъл сър Гахерис.

И при тези думи крал Марк обронил глава и голям страх изпълнил сърцето му, че сър Тристан е спечелил тъй висока слава в кралството Логрис и че самият той вече не би могъл да му устои.

И тъй, сър Гахерис бил посрещнат твърде гостоприемно от крал Марк и от кралицата Хубавата Изолда, която много се зарадвала на думите на сър Гахерис, защото от описанието на делата и благородните постъпки на рицаря се досетила, че става дума за сър Тристан.

И не след дълго кралят устроил богат пир и на този пир дошъл сър Юуейн, синът на крал Уриенс, когото наричали Юуейн Белоръки. И сър Юуейн призовал на двубой всички корнуолски рицари. Тогава кралят люто се разгневил, че не се намерил ни един рицар, готов да защити честта на кралството му. Най-подир сър Андред, племенникът на крал Марк, се изправил и рекъл:

— Аз ще се сражавам със сър Юуейн.

И тъй, отишъл той, въоръжил се и си избрал отличен кон. И тогава сър Юуейн връхлетял срещу сър Андред и го повалил е такава сила, че той изгубил свяст. Видял това крал Марк и безмерно се наскърбил и разгневил, че няма в двора му рицар, който да отмъсти за племенника му сър Андред. Затова повикал при себе си сенешала сър Динас и го помолил заради него да влезе в двубой със сър Юуейн.

— Сър — отвърнал сър Динас, — никак не ми се иска да се сражавам с когото и да е от рицарите на Кръглата маса.

— Въпреки туй — рекъл кралят — заради мен приеми двубоя.

И тъй, сър Динас се приготвил за битка и двамата се спуснали един срещу друг с дълги копия и при сблъсъка сър Динас бил повален с все коня и паднал тежко. И как се разгневил тогава крал Марк!

— Горко ми! — рекъл той. — Нямам ли ни един рицар, готов да премери сили с онзи рицар?

— Сър — рекъл сър Гахерис, — заради вас съм готов да се бия с него.

И сър Гахерис се приготвил за битка, въоръжил се и застанал в единия край на полето. И когато сър Юуейн видял щита на сър Гахерис, приближил се до него и му рекъл:

— Сър, вие престъпвате дълга си. Защото, сър, когато ви въздигнаха за рицар на Кръглата маса, вие дадохте дума, че никога няма по собствена воля да се биете срещу своите другари. Кълна се, сър Гахерис, този път ме познахте по щита, както и аз ви познах по вашия, ала макар вие да нарушавате клетвата си, аз никога няма да наруша своята. А тук никой, нито дори вие самият, няма да помисли, че се боя от вас — не ми липсва смелост да се сражавам с вас, макар да сме синове на две сестри.

При тези думи сър Гахерис се засрамил и двамата рицари се разделили. И скоро сър Юуейн продължил по пътя си.

Тогава крал Марк се въоръжил, яхнал кон, взел копието си и заедно с един оръженосец препуснал подир сър Юуейн. И при една теснина връхлетял ненадейно върху него, преди той да го усети, и го пронизал в гърдите, та върхът едва не се подал през гърба му, а сетне го оставил да лежи там и си отишъл.

Ала не след дълго минал наблизо сър Кей, намерил сър Юуейн и го попитал как е получил тази рана.

— Не знам — отвърнал сър Юуейн. — Нито знам защо, нито за какво, ала съм сигурен, че ме раниха най-коварно, защото ненадейно ме връхлетя един рицар, без да го усетя, и съвсем неочаквано ме прободе.

Тогаз дошъл сър Андред, който търсел крал Марк.

— Рицарю коварен — рекъл сър Кей, — ако бях сигурен, че ти си ранил предателски този благороден рицар, нямаше да останеш жив.

— Сър — отвърнал сър Андред, — не съм го ранил аз и съм готов да повторя тези думи пред него самия.

— Позор вам, подли рицари! — рекъл сър Кей. — Вие, корнуолците, сте страхливци.

И сър Кей наредил да занесат сър Юуейн в манастира „Черният кръст“ и там го излекували.

Тогаз сър Гахерис се сбогувал с крал Марк, ала преди да си тръгне, му рекъл:

— Кралю, вие опозорихте себе си и двора си, като изгонихте сър Тристан от тукашните земи, понеже, ако той беше при вас, нямаше да се боите от никой рицар на света.

И с тези думи си тръгнал.

Глава 38

За предателството на крал Марк и как сър Гахерис повалил него и племенника му сър Андред

Не след дълго дошъл в двора на крал Марк сенешалът сър Кей и привидно бил посрещнат с най-голяма радост.

— Любезни лордове — рекъл кралят, — готови ли сте да идете в гората Морис, дето ви чака най-опасното приключение на света?

— Сър — рекъл сър Кей, — аз се наемам да ида.

Тогаз сър Гахерис го посъветвал добре да си помисли, тъй като крал Марк бил готов на всякакво коварство. И с тези думи сър Гахерис си тръгнал оттам. Сетне поел по пътя, отдето трябвало да мине сър Кей, и на едно място легнал да си почине, като заповядал на оръженосеца си да чака сър Кей.

— И да ме предупредиш, когато дойде.

Не след дълго се задал сър Кей и сър Гахерис яхнал коня си, излязъл насреща му и рекъл:

Сър Кей, не постъпвате разумно, дето сте тръгнали по заръка на крал Марк, защото той винаги гласи някаква измама.

Тогаз сър Кей рекъл:

— Моля ви, елате с мен да се заемем с това приключение.

— Няма да ви подведа — отвърнал сър Гахерис.

И тъй, двамата яздили, додето стигнали до езерото, което тогава наричали Опасното езеро, и там спрели сред храсталака на една гора.

А в туй време в замъка Тинтагил крал Марк изпратил в покоите им васалите си и всички други освен тези, които били посветени в плановете му. Сетне заръчал да повикат сър Андред и му казал да се въоръжи и да приготви коня си. И тъй, наближило полунощ. Тогава крал Марк се облякъл целият в черно, а коня си скрил под черно покривало и двамата със сър Андред излезли през една тайна странична порта заедно със слугите си и яздили, додето стигнали до езерото.

Пръв ги забелязал сър Кей, грабнал копие и ги призовал на двубой. В миг крал Марк се втурнал срещу него и те се сблъскали с все сила, тъй като луната светела ярко и се виждало като посред бял ден. И при тази схватка конят на сър Кей паднал наземи, понеже не бил толкова едър, колкото коня на краля, и сър Кей тежко се наранил. Тогаз сър Гахерис люто се разгневил, че сър Кей е повален, и викнал:

— Рицарю, дръж се здраво на седлото, защото ще отмъстя за другаря си.

Уплашил се крал Марк от сър Гахерис, ала все пак се спуснал срещу него, а сър Гахерис му нанесъл такъв удар, че го повалил наземи.

Сетне сър Гахерис се втурнал към сър Андред и го блъснал от коня с такава сила, че шлемът му се ударил о земята и той едва не си счупил врата. И тозчас сър Гахерис слязъл от коня и привдигнал сър Кей. После двамата отишли при рицарите и им заповядали да се признаят за победени и да си кажат имената, защото инак ще умрат.

С голяма мъка проговорил най-напред сър Андред и рекъл:

— Това е крал Марк от Корнуол, затуй внимавайте какво правите. А аз съм сър Андред, негов племенник.

— Позор вам! — рекъл сър Гахерис. — Позор на теб, подли предателю! И двамата подло ни измамихте с привидното си гостоприемство! Жалко би било да продължавате да живеете.

— Пощади живота ми — рекъл крал Марк — и аз ще ги се отплатя. Не забравяй, че съм богопомазан крал.

— Тъкмо затуй би било още по-голям позор да пощадя живота ти — рекъл сър Гахерис. — Всеки миропомазан крал трябва да почита достойните мъже. И по тази причина още повече заслужаваш да умреш.

И с тези думи се хвърлил срещу крал Марк, а той вдигнал щит да се защити както може. А сър Кей се хвърлил срещу сър Андред. И скоро крал Марк се признал за победен. После коленичил и се заклел в кръста на меча си, че додето е жив, няма да прави злини на странстващите рицари. И заклел се още, че ще бъде добър приятел на сър Тристан, ако той някога дойде в Корнуол. В туй време сър Андред също бил повален и сър Кей искал да го убие.

— Пощадете го — рекъл сър Гахерис, — не го убивайте, моля ви!

— Жалко ще бъде да остане жив — отвърнал сър Кей, — защото е близък роднина на сър Тристан, а винаги е кроил коварства срещу него и тъкмо той е причина да бъде изгонен сър Тристан от Корнуол. Затова ще го убия.

— Не го убивайте — рекъл сър Гахерис. — Тъй като аз подарих на крал Марк живота му, моля ви и вие да пощадите неговия.

И при тези думи сър Кей го пуснал да си върви.

И тъй, сър Кей и сър Гахерис отишли в замъка на сър Динас Сенешала, понеже научили, че той тачи сър Тристан. И като си отпочинали там, поели назад към кралството Логрис.

И не след дълго двамата срещнали сър Ланселот, които все водел със себе си дамата Брагуейн, като се надявал така по-лесно да намери сър Тристан И сър Ланселот ги попитал какви новини носят от Корнуол и дали са чули нещо за сър Тристан. А сър Кей и сър Гахерис отговорили и рекли, че не са чули нищо за него. Сетне разказали дума по дума за приключението си. Тогава сър Ланселот се усмихнал и рекъл:

— Трудно е да се прогони от плътта туй, що се е врасло в костите.

И тримата хубаво се посмели.

Глава 39

Как, след като сър Тристан, сър Паломид и сър Динадан прекарали дълго време в тъмницата, най-подир били освободени

Сега да прекъснем този разказ и да поговорим за сър Динас, който имал в замъка си една възлюбена, ала тя обичала друг рицар повече, отколкото него. И когато сър Динас излязъл на лов, дамата се спуснала от прозореца по едно платно, взела две хрътки и тръгнала с рицаря, когото любела и от когото била любена.

Като се върнал у дома сър Динас и разбрал, че възлюбената му и хрътките ги няма, ядосал се повече заради хрътките, отколкото заради дамата[1]. Тогаз препуснал подир рицаря, който му отнел възлюбената, и го предизвикал на двубой. И сър Динас го повалил с такава сила, че при падането той си счупил крака и ръката. Като видяла това неговата дама и възлюбена, замолила сър Динас за милост и рекла, че ще го обича повече от всякога.

— Не — рекъл сър Динас, — нямам вяра на тези, що веднъж са ме измамили. Затова както си почнала, така и ще свършиш. И знай, че от днес насетне не желая да те виждат очите ми.

И сър Динас си отишъл, като взел хрътките и се прибрал обратно в замъка си.

Сега нека се върнем при сър Ланселот, който горко скърбял, че няма никакви вести за сър Тристан през цялото това време, додето той лежал в тъмницата при сър Дарас с Паломид и Динадан.

Тогава дамата Брагуейн поела обратно към Корнуол, а сър Ланселот, сър Кей и сър Гахерис се отправили да търсят сър Тристан в страната Сурлуз.

Сега ще разкажем за сър Тристан и двамата му другари и как сър Паломид всеки ден злословел и поругавал името на сър Тристан.

— Чудя се на думите ти, сър Паломид — рекъл сър Динадан, — защото, ако беше тука сър Тристан, сигурно нищо лошо не би му сторил. Дори вълкът би оставил агнето на мира, ако са затворени заедно. Затова знай, че този тук е сър Тристан. Ето, сега можеш да правиш всичко с него. Хайде да видим какво ще сториш с ръцете си.

Тогава сър Паломид се засрамил и нищо не отвърнал.

— Сър Паломид — рекъл сър Тристан, — много съм слушал за ненавистта, що таите към мен, ала готов съм да ви простя всичко, тъй като се боя от господаря на този замък, който ни държи във властта си. Защото, ако не се боях от него повече, отколкото от вас, отдавна да съм оздравял.

И тъй двамата се помирили.

Скоро след туй дошла при тях една девица и рекла:

— Ликувайте, рицари, защото животът ви е пощаден — чух го от господаря си сър Дарас.

И като чули думите й, тримата се зарадвали безмерно, защото смятали, че дните им са преброени.

Ала не след дълго сър Тристан се разболял тежко и мислел, че ще умре. И тогава сър Динадан плакал, а също и сър Паломид, и двамата много скърбили. Дошла веднъж девицата и като ги заварила в тази им скръб, отишла при сър Дарас и му казала, че могъщият рицар с черния щит скоро ще умре.

— Не бива да допусна това — рекъл сър Дарас, — защото, Боже опази, да дойдат при мен рицари с молба за подслон и аз да ги оставя да умрат в тъмницата ми. Затова доведи онзи рицар и другарите му при мен.

И тозчас занесли сър Тристан при сър Дарас и той му рекъл:

— Любезни рицарю, дълбоко ме опечали болестта ти, защото казват, че си най-благороден рицар, и това ми изглежда вярно. И трябва да знаеш, че няма да допусна някой да каже, че сър Дарас е погубил такъв благороден рицар в тъмницата си, макар и да си убил трима мои синове и с това много да си ме наскърбил. Сега ти и другарите ти можете да си идете оттук и знайте, че конете и доспехите ви са пазени добре. Пускам ви да вървите където пожелаете, при условие че ти, рицарю, ми обещаеш да бъдеш верен приятел на двамата ми живи синове и ми кажеш името си.

— Сър — отвърнал той, — името ми е Тристан Лионски и съм роден в Корнуол. Племенник съм на крал Марк. Колкото за смъртта на синовете ви, дори и да бяха най-близки мои роднини, не бих могъл да постъпя по друг начин. Ала ако ги бях убил с измама и коварство, тогава наистина щях да съм достоен да умра.

— Добре ми е известно, че всичко, що си сторил, е било по законите на рицарството — рекъл сър Дарас — и поради това няма да те убия. Ала щом си храбрият рицар сър Тристан, от сърце те моля да бъдеш верен приятел на мен и на синовете ми.

— Сър — рекъл сър Тристан, — заклевам се във вярата си, че додето съм жив, ще ви служа, защото вие постъпихте с нас като истински рицар.

И тъй, сър Тристан останал там, додето оздравял от болестта си. И когато се възстановил напълно, тримата рицари яхнали конете си, а сетне се сбогували със сър Дарас и си тръгнали от замъка. Така яздили те заедно, додето стигнали един кръстопът.

— Сега, другари мои — рекъл сър Тристан, — тук ще се разделим.

И понеже сър Динадан пръв срещнал приключение, ще започнем с него.

[1] … ядосал се повече заради хрътките, отколкото заради дамата. — Още един ярък пример за промяната в схващанията за рицарска куртоазия. ↑

Глава 40

Как сър Динадан избавил една дама от сър Брюнис Безмилостни и как сър Тристан получил щит от Вълшебницата Морган

И ето че, както си яздел, сър Динадан минал край един извор и видял там дама, която горко ридаела.

— Какво ви измъчва? — попитал сър Динадан.

— Благородни рицарю — рекла дамата, — аз съм най-нещастната дама на света, защото преди пет дни дойде един рицар на име сър Брюнис Безмилостни и уби родния ми брат. И оттогава ме държи при себе си против волята ми, а от всички рицари на света той ми е най-омразен. Затова ви моля, в името на рицарската ви чест да отмъстите за мен, понеже той няма да се забави и ей сега ще се върне.

— Нека дойде — рекъл сър Динадан — и за честта на всички дами ще изпълня дълга си.

Скоро след това дошъл сър Брюнис и като видял непознат рицар при дамата си, побеснял от гняв и рекъл:

— Благородни рицарю, брани се!

И тогава двамата връхлетели един връз друг с гръм и трясък и си нанесли тежки удари и сър Динадан го промушил дълбоко през рамото, ала додето успее да се обърне, сър Брюнис избягал.

Сетне дамата го замолила да я заведе в един замък на четири мили оттам и сър Динадан изпълнил заръката й и тя била приета най-гостолюбиво, тъй като господарят на замъка бил неин чичо. Подир туй сър Динадан продължил по пътя си.

Сега нека разкажем за сър Тристан, който случайно отишъл да търси подслон в замъка, дето била кралица Морган Вълшебницата. Пуснали сър Тристан в замъка и там той прекарал твърде добре цялата нощ. Ала на сутринта, когато искал да си тръгне, кралицата му рекла:

— Трябва да знаете, че няма тъй лесно да си идете оттук, защото сте мой пленник.

— Опазил ме Бог! — викнал сър Тристан. — Та аз доскоро бях пленник!

— Благородни рицарю — рекла кралицата, — ще останете при мен, додето разбера кой сте и отде идвате.

И кралицата все настоявала сър Тристан да сяда от едната й страна, а възлюбеният й от другата. Ала тя все гледала сър Тристан, а рицарят й забелязал това и от ревност му се искало да погуби сър Тристан с меча си, ала се страхувал да не се опозори с такава постъпка. Тогава кралицата рекла на сър Тристан:

— Кажете ми името си и ще ви пусна да вървите където пожелаете.

— В такъв случай ще ви кажа, че името ми е сър Тристан Лионски.

— Ако знаех това — рекла Вълшебницата Морган, — нямаше така лесно да ви пусна. Ала тъй като съм обещала, ще удържа думата си, стига да се вречете, че ще носите щита, който ще ви дам, и с него ще идете в Замъка при Твърдата скала, дето крал Артур е обявил турнир. И ви моля там да извършите за мен такива подвизи, на каквито сте способен. Защото при Замъка на девиците, сър Тристан, вие извършихте такива чудни бойни подвизи, каквито не бях чувала друг рицар да е извършвал.

— Господарко — рекъл сър Тристан, — нека да видя щита, с който трябва да се сражавам.

Тогава донесли щита и на него били изобразени крал и кралица, а над главите им стоял рицар, стъпил с единия крак на главата на краля, а с другия — на главата на кралицата.

— Господарко — рекъл сър Тристан, — хубав и здрав е този щит. Ала какво означават кралят и кралицата, и този рицар, стъпил на главите им?

— Ще ви кажа — рекла Вълшебницата Морган. — Тук са изобразени крал Артур и кралица Гуиневир, а също и един рицар, който държи и двамата в робство и подчинение.

— Кой е този рицар? — запитал сър Тристан.

— Сега няма да узнаете това — рекла кралицата.

И както разказва френската книга, кралица Морган любела и желаела сър Ланселот повече от всеки друг рицар на света, ала той никак не я обичал и не зачитал волята й, затова тя държала при себе си много рицари, като се надявала да спечели любовта му със сила. И тъй като мислела, че сър Ланселот е влюбен в кралица Гуиневир и тя в него, кралица Морган Вълшебницата заръчала да направят този щит, за да посрами сър Ланселот и крал Артур да разбере за любовта между него и кралица Гуиневир.

Тогава сър Тристан взел щита и се заклел да го носи на турнира при Замъка на Твърдата скала. Ала сър Тристан не знаел, че щитът е направен, за да стори зло на сър Ланселот, и едва по-късно узнал.

Глава 41

Как сър Тристан взел щита и също как убил възлюбения на Вълшебницата Морган

И тъй, сър Тристан се сбогувал с кралицата и взел щита със себе си.

Тогава възлюбеният на кралица Морган Вълшебницата — името му било сър Хемисон — се приготвил да тръгне подир сър Тристан.

— Любезни приятелю — рекла Морган, — не тръгвайте подир този рицар, защото няма да спечелите слава.

— Позор за него, страхливец такъв! — рекъл сър Хемисон. — Не знам от Корнуол да е излязъл друг храбър рицар освен сър Тристан Лионски.

— Ами ако е той самият? — рекла тя.

— Не, не е — отвърнал той, — сър Тристан е при Хубавата Изолда, а този е някой страхливец.

— Горко ви, любезни приятелю — рекла кралицата, — ще видите, че той е най-храбрият рицар, когото сте срещали, защото аз го познавам по-добре, отколкото вие.

— Заради вас ще го убия — рекъл сър Хемисон.

— Ах, любезни приятелю — рекла кралицата, — съжалявам, че искате да вървите подир този рицар, тъй като се боя, че няма да се върнете.

Тогава рицарят яхнал коня си люто разгневен и се втурнал след сър Тристан така сякаш самия него го преследвали смъртни врагове И когато сър Тристан чул някой да препуска тъй бързо подире му, обърнал се и го видял. И щом рицарят приближил до сър Тристан, викнал с висок глас:

— Благородни рицарю, отбранявай се!

Тогава двамата връхлетели един връз друг с гръм и трясък и сър Хемисон ударил е копието си сър Тристан, ала неговата броня била толкоз здрава, че не могъл да го рани. А сър Тристан го ударил още по-силно, пронизал гърдите му и го преметнал през задницата на коня. После се приготвил да продължи боя с меч, ала щом видял кръвта да тече от тялото на рицаря тъй обилно, че едва ли щял да оживее, тръгнал си и отишъл в богатото имение на един стар рицар и там намерил подслон.

Глава 42

Как Вълшебницата Морган погребала възлюбения си и как сър Тристан възхвалил сър Ланселот и рода му

Сега да оставим сър Тристан и да разкажем за смъртно ранения рицар. Слугата му слязъл от коня си, свалил шлема от главата на господаря си и го запитал жив ли е още.

— Жив съм — отвърнал рицарят, — ала не за дълго. Затова качи ме на коня, скочи и ти зад мен и ме дръж здраво да не падна, а сетне ме заведи при кралица Морган Вълшебницата. Усещам, че смъртта нахлува дълбоко в сърцето ми и няма да оживея, та искам да поговоря с нея, преди да умра — инак душата ми е обречена на гибел.

И тъй, с голяма мъка слугата го занесъл в замъка и там сър Хемисон паднал мъртъв.

И когато Вълшебницата Морган видяла, че е мъртъв, безмерно се наскърбила. После заръчала да свалят доспехите му и да го сложат в гробница. И над гробницата наредила да напишат: „Тук почива сър Хемисон, убит от ръката на сър Тристан Лионски.“

Сега да се върнем при сър Тристан, който запитал рицаря, дето го приютил, дали е виждал наскоро някои странстващи рицари.

— Сър — отвърнал той, — миналата нощ отседна тук сър Ектор де Марис. С него беше и една девица, която ми каза, че бил сред най-храбрите рицари на света.

— Това не е вярно — отвърнал сър Тристан, — защото познавам четирима по-храбри рицари от неговия род — първият е сър Ланселот, най-храбрият рицар, а после следват сър Борс де Ганис, сър Блеоберис, сър Бламор де Ганис и сър Гахерис.

— Не съм съгласен — рекъл домакинът, — сър Гауейн е по-храбър от него.

— Не е вярно — рекъл сър Тристан, — сражавал съм се и с двамата и се убедих, че сър Гахерис е по-храбър рицар. Също и сър Ламорак — и той не отстъпва на никой от другите, а само на сър Ланселот.

— Защо не споменавате сър Тристан? — запитал домакинът. — Аз го смятам за не по-малко храбър от тях.

— Не познавам сър Тристан — рекъл сър Тристан.

Така разговаряли те и се шегували до късна нощ, а сетне легнали да спят. И на сутринта сър Тристан се сбогувал с домакина си и поел към Твърдата скала и никакви нови приключения не му се случили по пътя. И така яздил той без почивка, додето стигнал при замъка и там видял петстотин шатъра.

Глава 43

Как сър Тристан носил на един турнир щита, който му дала Вълшебницата Морган

Тогава шотландският крал и ирландският крал излезли на сражение срещу рицарите на крал Артур и се започнала голяма битка.

Впуснал се в боя и сър Тристан и извършил чудни подвизи и повалил безчет рицари. И все се случвало така, че се озовавал тъкмо пред крал Артур с онзи щит. И когато крал Артур видял щита, много се зачудил по каква причина е направен, ала кралица Гуиневир разбрала смисъла му и твърде се уплашила.

Дошла тогава в покоите на краля една девица от свитата на кралица Морган и като го чула да говори за щита, открито му рекла:

— Благородни кралю, трябва да знаете, че този щит е направен за вас — да ви предупреди за срама и позора, който чака вас и вашата кралица.

Сетне девицата се измъкнала тайно и никой не разбрал къде е отишла. Тогава крал Артур се натъжил и разгневил и запитал откъде се е взела тази девица в двора му. Ала никой не я познавал и не разбрал къде е изчезнала. А кралица Гуиневир извикала сър Ектор де Марис, разказала му за тревогата си и рекла:

— Добре ми е известно, че този щит е направен от Вълшебницата Морган поради омразата й към мен и сър Ланселот и затова се боя, че ще бъда погубена.

А кралят все гледал сър Тристан, който вършел славни бойни подвизи, и много се чудил кой ли е този рицар, защото знаел, че не е сър Ланселот, а му били казали, че сър Тристан е в Бретан при Белоръката Изолда. И той вярвал на тези слухове, тъй като си мислел, че ако сър Тристан е в кралството Логрис, сър Ланселот или някой от другите рицари, които го търсели, отдавна да са го намерили. И затова крал Артур се чудел кой може да е този рицар и очите му били все в щита. А кралицата забелязала това и много се изплашила.

В туй време сър Тристан продължавал да поваля рицари наляво и надясно и се сражавал за чудо и приказ, та никой не можел да му устои. И най-подир шотландският крал и ирландският крал започнали да отстъпват. И като видял това крал Артур, решил, че този рицар с необикновения щит не бива да му се изплъзне. Тогава повикал сър Юуейн Белоръки и му наредил да се въоръжи и да се приготви за бой.

И тозчас крал Артур и сър Юуейн се изправили пред сър Тристан и го помолили да им каже откъде има този щит.

— Сър — отвърнал той, — получих го от кралица Морган Вълшебницата, сестрата на крал Артур.

Така свършва историята на тази книга[1], която е първата книга за сър Тристан, и следва втората книга за сър Тристан.

[1] Явно е, че при обработването на ръкописа е станала някаква грешка в делението на глави и книги, тъй като тук книгата „свършва“ в средата на един диалог, който продължава в Книга десета. ↑

Книга десета

Глава 1

Как сър Тристан се сражавал с крал Артур, тъй като не желаел да му каже защо носи този щит, и как го повалил

— Ако можете да обясните какво е изобразено на щита ви, достоен сте да го носите.

— Колкото до щита — рекъл сър Тристан, — ще ви отговоря: той ми бе даден, без да го искам, от Вълшебницата Морган. А колкото за останалото, не мога да разтълкувам герба на него, защото това не влиза във възложената ми заръка, ала Бог ми е свидетел, вярвам, че го нося с достойнство.

— Не бива да носите герб, чието значение не ви е известно — отвърнал крал Артур. — А сега, моля ви, кажете ми името си.

— Защо настоявате толкоз? — рекъл сър Тристан.

— Защото желая да го знам — рекъл Артур.

— Сър, засега няма да го узнаете.

— Тогава двамата с вас ще се сражаваме — отвърнал крал Артур.

— Защо искате да се сражавате с мен само затуй, че не ви казах името си? — рекъл сър Тристан. — Нямаше да постъпите така, ако бяхте човек с достойнство, тъй като добре видяхте, че днес водих твърде тежки битки, затова сте рицар без чест, щом желаете да се биете с мен, когато съм тъй уморен. Ала въпреки всичко ще приема предизвикателството, за да ви докажа, че не се боя от вас. И макар и да си мислите, че имате голямо предимство над мен, ще устоя твърдо на ударите ви.

И след тези думи крал Артур вдигнал щит и насочил копие, а сър Тристан препуснал насреща му и двамата започнали яростна битка. И крал Артур строшил копието си о щита на сър Тристан, ала сър Тристан му отвърнал с такъв удар, че и конят, и ездачът паднали наземи. И при сблъсъка крал Артур получил дълбока и твърде опасна рана в лявата страна.

И когато сър Юуейн видял господаря си Артур да лежи тежко ранен на земята, опечалил се извън мяра. Вдигнал тогава щит, насочил копие и като викнал с висок глас на сър Тристан, рекъл:

— Рицарю, отбранявай се!

Сетне двамата връхлетели един връз друг с гръм и трясък и копието на сър Юуейн се строшило о щита на сър Тристан, ала той устоял с огромна мощ и на свой ред го ударил тъй тежко и люто, че го повалил от седлото наземи, а подир туй сър Тристан се обърнал и рекъл:

— Любезни рицари, знайте, че не желаех да се сражавам с вас, защото днес вече водих твърде много битки.

Изправил се тогава Артур, отишъл при сър Юуейн и двамата рекли на сър Тристан:

— Получихме си заслуженото, тъй като от гордост настояхме да се сражаваме с вас, ала пак не научихме името ви.

— Въпреки това — рекъл сър Юуейн, — кълна се в светия кръст, по храброст не отстъпвате на никой рицар на света.

И тъй, сър Тристан поел по пътя си и навсякъде питал и разпитвал за сър Ланселот, ала никъде не могъл да узнае жив ли е или мъртъв. И поради това горко скърбял и жалил.

Най-подир сър Тристан минал край гора и там съгледал здрава кула с тресавище от едната страна и тучна ливада от другата, а на нея се сражавали десет рицари. И като приближил, разбрал, че един се бие срещу деветима, и то тъй храбро, че сър Тристан се смаял как може един-единствен рицар да върши такива подвизи. И не след дълго рицарят убил конете на половината от тях, а останалите повалил наземи, та конете им се разбягали из полето и в гората.

И като видял това сър Тристан, изпитал голямо състрадание към този рицар, който понасял такива мъки, и като гледал щита му, си мислел, че може би това е сър Паломид. Тогава се приближил към рицарите и им извикал да прекратят боя, защото е голям позор толкоз рицари да се сражават срещу един.

Ала на думите му отвърнал господарят на тези рицари — името му било Брюнис Безмилостни, по онова време най-злосторният от всички рицари на света — и рекъл:

— Благородни рицарю, какво се месите в разпрата ни? Ако сте разумен, вървете си там, отдето идете, защото този рицар няма да ни се изплъзне.

— Би било жалко — рекъл сър Тристан — такъв храбър рицар да падне убит тъй подло и затова ви предупреждавам, че ще му помогна с все сили.

Глава 2

Как сър Тристан спасил живота на сър Паломид и как двамата се врекли да се сражават помежду си подир две седмици

И тъй, сър Тристан слязъл от седлото, понеже и другите се биели пешком, а също и за да не прободат коня му, вдигнал щит и развъртял меч наляво и надясно с такава мощ, че почти с всеки удар повалял по един рицар. И като усетили силата на десницата му, рицарите побягнали към кулата заедно с Брюнис Безмилостни, а сър Тристан се втурнал да ги преследва с меч в ръка, ала те се скрили в кулата и затворили портите пред него. Видял това сър Тристан и тогава се върнал при сър Паломид и го намерил да седи под едно дърво тежко ранен.

— Храбри рицарю — рекъл сър Тристан, — добре съм ви намерил.

— Сполай ви за голямата добрина — рекъл сър Паломид, — защото спасихте живота ми и ме избавихте от смърт.

— Как ви е името? — запитал сър Тристан.

— Името ми е Паломид — рекъл той.

— Иисусе Христе! — извикал сър Тристан. — Голяма милост съм ви сторил, като ви спасих, макар да сте човекът, когото най-много ненавиждам на света. А сега се пригответе, защото ще се бия с вас.

— Как ви е името? — запитал сър Паломид.

— Името ми е сър Тристан, смъртният ви враг.

— Може и така да е — рекъл сър Паломид, — ала вие днес направихте твърде много за мен, та не желая да се бия с вас. И знайте, че след като спасихте живота ми, няма да е чест за вас да се сражавате с мен, тъй като вие сте много бодър, а аз съм тежко ранен. И затова, ако настоявате да се биете с мен, определете ден и аз ще дойда да премерим сили.

— Тъй да бъде — рекъл сър Тристан. — Призовавам ви да се срещнем на ливадата край реката недалеч от Камелот, гдето Мерлин постави надгробния камък[1].

Така се и споразумели. Сетне сър Тристан попитал сър Паломид защо онези десет рицари се биели с него.

— Ще ви кажа — отговорил сър Паломид. — Като яздех и търсех приключения из гората тук наблизо, съгледах на земята мъртъв рицар, а до него седеше и плачеше една дама. И като я видях тъй опечалена, попитах я кой е убил господаря й. „Сър — рече ми тя, — погуби го най-коварният рицар на света и най-големият злодей, за когото някога се е говорило, а името му е сър Брюнис Безмилостни.“ Тогава от състрадание накарах дамата да се качи на жребчето си и обещах да бъда неин закрилник и да й помогна да погребе господаря си. Ала сетне, като минавахме край тази кула, ненадейно излезе сър Брюнис Безмилостни и тутакси ме повали от коня. И преди да успея да го яхна пак, сър Брюнис уби дамата. Скочих тозчас на седлото, люто разгневен от този позор, и започнах схватката. Това беше причината за битката помежду ни.

— Вярвам ви — рекъл сър Тристан — и сега разбирам защо сте се били. Ала въпреки туй помнете обещанието, което ми дадохте, да се сражавате с мен след две седмици.

— Ще удържа на думата си — отвърна сър Паломид.

— Щом е тъй — рекъл сър Тристан, — и аз не ще ви изоставя, додето не се избавите от враговете си.

И тъй, те яхнали конете си и навлезли заедно в гората и скоро съгледали хубав извор с бистра, бълбукаща вода.

— Любезни сър — рекъл сър Тристан, — иска ми се да пийна от тази вода.

Тогава двамата слезли от седлата и като отишли до извора, забелязали, че наблизо стои едър кон, вързан за едно дърво, и непрекъснато цвили. После видели под друго дърво да лежи снажен рицар в пълно въоръжение, само шлемът бил под главата му.

— Я гледай — рекъл сър Тристан, — твърде напет рицар. Какво да сторим?

— Да го събудим — рекъл сър Паломид.

И сър Тристан го събудил с дръжката на копието си. Тогава рицарят бързо станал, сложил шлема си, грабнал дълго копие и без да каже ни дума, връхлетял връз сър Тристан, съборил го от седлото наземи и го ранил в лявата страна, та сър Тристан се намерил в голяма опасност. После рицарят се извърнал, препуснал с все сила и връхлетял връз сър Паломид, промушил го през тялото и той паднал от коня си на земята. Сетне непознатият рицар ги оставил да лежат там и се отправил по пътя си през гората. В туй време сър Тристан и сър Паломид се изправили на крака, яхнали конете си и взели да се питат един другиго какво е най-добре да сторят.

— Кълна се в живота си — рекъл сър Тристан, — ще тръгна подир този могъщ рицар, дето така ни посрами.

— Тъй да бъде — рекъл сър Паломид. — А пък аз ще си почина тук наблизо при един свой другар.

— Вървете — рекъл сър Тристан, — ала внимавайте да не забравите уречения за двубоя ден. Все ми се струва, че няма да дойдете, понеже аз съм много по-силен от вас.

— Колкото за това — рекъл сър Паломид, — не се знае, защото не се боя от вас, и ако не съм ранен или попаднал в плен, ще удържа думата си. Ала имам причина да се боя, че сам вие няма да изпълните обещанието си, щом тръгвате след онзи могъщ рицар. Защото, ако го настигнете, никак не ще ви бъде лесно да излезете жив от битката с него.

И с тези думи сър Тристан и сър Паломид се разделили и всеки поел по пътя си[2].

[1] Този надгробен камък, описан и по-долу в тази Книга (глава 5), а също и в Книга втора, глава 7–8, тук се свързва с името на Мерлин, макар че в Книга втора се разказва как бил поставен от крал Марк. Подобни противоречия се срещат често в повествованието на Малори и вероятно са породени от използването на различни източници, а и келтският фолклор нерядко свързва подобни каменни постройки, дори и прочутите каменни колони край Стоунхендж в Южна Англия, с името на този вълшебник. ↑

[2] Описаните в тази и следващата глава „подвизи“ на рицаря с покрития щит (Ланселот), колкото и характерни да са за традиционните рицарски романи, противоречат на изградената от Малори и други автори представа за него като образец на благородство и великодушие. ↑

Глава 3

Как сър Тристан тръгнал да търси могъщия рицар, който бил повалил него и мнозина рицари на Кръглата маса

Дълго яздил сър Тристан подир могъщия рицар, додето най-сетне видял една дама да лежи и да оплаква мъртъв рицар.

— Любезна господарко — запитал сър Тристан, — кой уби господаря ви?

— Сър — отвърнала тя, — както си почивахме тук с моя господар, мина един рицар на кон и го запита отде е, а господарят ми каза, че е от двора на крал Артур. Щом чу това, могъщият рицар рече: „Ще се сражавам с теб, защото ненавиждам всички от Артуровия двор.“ Тогаз моят господар, който сега лежи тук мъртъв, яхна коня си и се хвърли в бой с могъщия рицар, ала той промуши господаря ми с копието си и ми причини дълбока мъка и печал.

— Голяма е скръбта ми за сполетялата ви тежка беда — рекъл сър Тристан, — ала ще бъдете ли така любезна да ми кажете името на съпруга си?

— Сър — отвърнала тя, — името му беше Галардон и знайте, че след време щеше да стане славен рицар.

И тъй, простил се сър Тристан с опечалената дама и две нощи прекарал под открито, небе. Най-подир, на третия ден, намерил сър Гауейн и сър Блеоберис тежко ранени в една колиба в гората. Тогава сър Тристан ги запитал срещали ли са такъв и такъв рицар, с такива и такива доспехи и с покрит щит.

— Любезни сър, за голяма наша беда срещнахме такъв рицар — отвърнали двамата рицари, а сетне сър Гауйен рекъл: — Най-напред повали другаря ми, сър Блеоберис, и люто го рани, защото той ме посъветва да не се сражавам с него, тъй като рицарят бил твърде силен за мен. Ала могъщият рицар взе думите му за подигравка и каза, че му се бил присмивал. Тогава двамата се хвърлиха един срещу друг и той рани другаря ми. Сетне аз, за да не се посрамя, трябваше да вляза в двубой с него. Ала още с първия удар той повали и мен, и коня ми наземи, та едва не ме погуби, а после обърна коня и си отиде. Затуй ви казваме — в лош час го срещнахме.

— Любезни рицари — рекъл сър Тристан, — по същия начин се би той с мен и с друг един рицар на име Паломид, та ни повали и двамата и ни рани тежко.

— Заклевам ви — рекъл сър Гауейн, — оставете го да си върви по пътя и не го търсете повече, защото, главата си давам, ако на следващия празник на Кръглата маса не го срещнем там.

— Кълна се — рекъл сър Тристан, — че не ще намеря покой, додето не го открия.

Тогава сър Гауейн го попитал как му е името и той рекъл:

— Казвам се сър Тристан.

Сетне те също му доверили кои са и сър Тристан се простил с тях и продължил по пътя си. И случило се, че на една ливада срещнал сър Кей сенешала и сър Динадан.

— Какви вести има към вас, благородни рицари? — запитал сър Тристан.

— Не са добри — отвърнали рицарите.

— Защо? — запитал сър Тристан. — Моля ви, кажете ми, тъй като търся един рицар.

— Какъв е гербът му? — рекъл сър Кей.

— Щитът му е покрит изцяло с плат — отвърнал сър Тристан.

— Кълна се в живота си — рекъл сър Кей, — това е същият рицар, когото срещнахме. Тази нощ се подслонихме в дома на една вдовица. Там беше и този рицар. И като узна, че сме от Артуровия двор, наговори множество недостойни неща за краля и особено за кралица Гуиневир и по тази причина на сутринта се сражавахме с него. Ала още при първия сблъсък той ме повали от коня и зле ме рани, а когато другарят ми, сър Динадан, ме видя да лежа ранен на земята, не се опита да отмъсти за мен, а избяга. И тъй, рицарят си отиде.

Сетне сър Тристан ги попитал как се казват и те му открили имената си.

Тогава сър Тристан се простил със сър Кей и сър Динадан и като прекосил една гора, стигнал сред голяма равнина, дето видял манастир. И там си починал шест дни при един добър човек.

Глава 4

Как сър Тристан повалил сър Саграмор Похотливи и сър Додинас Свирепи

После изпратил слугата си Гувернал в близкия град и му заповядал да донесе нови доспехи, тъй като сър Тристан отдавна не бил почивал и доспехите му били пробити и насечени. И когато слугата му Гувернал се върнал с бронята, той се сбогувал с домакина си, яхнал коня си и рано сутринта се отправил на път.

И ето че съвсем ненадейно сър Тристан срещнал сър Саграмор Похотливи и сър Додинас Свирепи. И тези двама рицари спрели сър Тристан, задали му множество въпроси и го запитали дали желае да премери сили с тях.

— Любезни рицари — рекъл сър Тристан, — на драго сърце бих влязъл в двубой с вас, ала съм дал дума наскоро да се сражавам с един твърде силен рицар и затуй не ми се иска да започвам битка с вас, тъй като, ако се случи да бъда ранен, не ще мога да се сражавам, както съм обещал.

— Колкото за това — рекъл Саграмор, — волю-неволю ще се биете с нас, защото инак няма да ви позволим да минете оттук.

— Тъй да бъде — отвърнал сър Тристан, — щом ме принуждавате, ще направя каквото мога.

Тогава двамата вдигнали щитове и връхлетели яростно един срещу друг. Ала с голямата си сила сър Тристан повалил сър Саграмор от седлото, а сетне обърнал коня си и викнал на сър Додинас:

— Рицарю, приготви се за бой!

И тозчас много умело сър Тристан повалил Додинас от коня. И като ги видял и двамата да лежат на земята, дръпнал поводите и отново поел пътя си заедно със слугата Гувернал.

Ала щом сър Тристан се изгубил от погледа им, сър Саграмор и сър Додинас отишли при конете си, бързо ги яхнали и поели след него. И когато сър Тристан ги видял да препускат подире му, обърнал коня и ги запитал какво искат.

— Преди малко ви повалих на земята по ваше желание и настояване. Исках да си вървя с мир, ала вие не ме пуснахте, а сега ми се струва, че пак сте дошли да се биете с мен.

— Вярно е — рекли сър Саграмор и сър Додинас — Искаме да си отмъстим за злото, което ни сторихте.

— Любезни рицари — рекъл сър Тристан, — едва ли е нужно, тъй като вие сами сте причината за това, което ви сторих. И затуй ви моля, в името на рицарската чест пуснете ме да си продължа по пътя, понеже съм сигурен, че ако се сражавам с вас, няма да се отърва без тежки рани, а предполагам, че и вие няма да останете невредими. Ето защо никак не ми се иска да се бия с вас, тъй като след три дни трябва да премеря сили с един славен рицар, от най-храбрите на света, а ако съм ранен, не ще мога да се сражавам с него.

— Кой е рицарят, с когото ще се сражавате? — запитал сър Саграмор.

— Сър — отвърнал Тристан, — той е славният рицар на име Паломид.

— Кълнем се в живота си — рекли сър Саграмор и сър Додинас, — с право се боите от него, защото ще се уверите, че е отличен и храбър рицар. И щом като ви чака толкоз тежка битка, този път ще ви оставим да си идете с мир, макар че инак нямаше тъй лесно да се отървете от нас.

— Ала, любезни рицарю — рекъл сър Саграмор, — кажете ни името си.

— Сър — рекъл той, — името ми е сър Тристан Лионски.

— Аха — рекли сър Саграмор и сър Додинас, — радваме се, че ви срещнахме, защото немалко сме слушали за достойните ви дела.

Сетне се простили и всеки тръгнал по пътя си.

Глава 5

Как сър Тристан срещнал Ланселот при надгробния камък и как двамата се сражавали, без да се познаят

Тогава сър Тристан поел направо към надгробния камък край Камелот, който Мерлин бил издигнал там, дето сър Лансеор, синът на ирландския крал, паднал убит от ръката на Балин. И на същото място загинала прекрасната дама Коломба, възлюбената на сър Лансеор, която, след като той бил убит, взела меча му и се пронизала с него. И чрез вълшебствата си Мерлин сторил да погребат рицаря Лансеор и неговата дама Коломба под един камък. И предсказал Мерлин в този ден, че на това място ще се сражават двамата най-силни рицари по Артурово време и най-верните в любовта мъже.[1]

И тъй, когато сър Тристан стигнал до камъка, под който били погребани Лансеор и дамата му, огледал се наоколо и взел да търси сър Паломид. Тогаз видял да се задава насреща му на кон напет рицар в бели доспехи и с покрит щит. И щом доближил до сър Тристан, рицарят викнал с висок глас:

— Добра среща, благородни рицарю, достойно изпълнихте дадената дума.

И те вдигнали щитове и насочили копия, а сетне пришпорили с все сила конете си. И тъй мощен бил сблъсъкът, че и конете, и рицарите паднали наземи. Ала тозчас двамата с най-голяма бързина скочили на крака и сложили щитове пред гърдите си, а сетне развъртели бляскави мечове с мъжка сила и си нанесли такива рани, че кръв потекла по тревата. И така се сражавали те цели четири часа, без да продумат ни дума, и доспехите им се пробили на много места.

— Господи Иисусе Христе! — рекъл Гувернал. — Страховити са ударите, които господарят ми нанася на вашия господар.

— Кълна се в живота си — отвърнал слугата на Ланселот[2], — колкото удари е нанесъл господарят ви, толкоз е и получил.

— Иисусе Христе! — рекъл Гувернал. — Никой освен сър Паломид или сър Ланселот не би могъл да устои тъй дълго. Затова жалко е тези рицари да си проливат един другиму кръвта.

Тъй седели двамата и плакали и горко скърбели, като гледали бляскавите мечове да се обливат с кръвта на господарите им. Най-подир сър Ланселот проговорил и рекъл:

— Рицарю, вие се сражавате с чудна храброст, затова, ако обичате, кажете ми името си.

— Сър — отвърнал Тристан, — не желая никому да откривам името си.

— Може и така да е — рекъл сър Ланселот, — ала попитат ли ме, аз никога не отказвам да открия кой съм.

— Щом като е тъй — рекъл Тристан, — настоявам да ми кажете името си.

— Любезни рицарю — отговорил той, — името ми е сър Ланселот от Езерото.

— Горко ми! — викнал сър Тристан. — Що сторих? Та вие сте човекът, когото най-много почитам на света.

— Храбри рицарю — рекъл отново сър Ланселот, — кажете ми името си.

— На драго сърце — отговорил той, — името ми е сър Тристан Лионски.

— Иисусе Христе! — извикал сър Ланселот. — Какво странно приключение ме сполетя!

И с тези думи сър Ланселот коленичил и предложил меча си. Тогава сър Тристан също коленичил и му предложил своя. И по този начин всеки от тях се признал за победен от другия. Сетне двамата отишли при надгробния камък, седнали на него, свалили шлемовете си да се разхладят и се целунали сто пъти.

След туй се качили на конете и поели към Камелот. И по пътя срещнали сър Гауейн и сър Гахерис, които били дали дума на крал Артур, че няма да се върнат в двора му, додето не доведат със себе си сър Тристан.

[1] Става дума за Ланселот и Тристан. ↑

[2] Малори, противно на френските източници, често разкрива, предварително „тайната“ — в случая името на неизвестния рицар с покрития щит. ↑

Глава 6

Как сър Ланселот завел сър Тристан в двора и за голямата радост на краля и всички останали, когато научили за пристигането на сър Тристан

— Върнете се — рекъл им сър Ланселот, — защото заръката ви е изпълнена — аз намерих сър Тристан. Ето, това е самият той!

Тогава сър Гауейн се зарадвал и казал на сър Тристан:

— В добър час ви срещнахме, тъй като така смъкнахте едно тежко задължение от плещите ни. И по каква причина идвате в нашия двор?

— Любезни сър — отговорил сър Тристан, — дойдох в тези земи заради сър Паломид, понеже двамата с него се бяхме врекли днес да се сражаваме при надгробния камък, та се чудя, че още го няма. Ала затуй пък се случи, че срещнах там моя господар сър Ланселот.

Тъкмо тогава до тях приближил крал Артур и като разбрал, че водят сър Тристан, изтичал при него, хванал го за ръката и рекъл:

— Сър Тристан, добре дошли в двора ми.

И когато кралят чул как сър Ланселот и сър Тристан се сражавали и как тежко се ранили един другиго, много се наскърбил. После сър Тристан разказал на краля, че бил дошъл да се сражава със сър Паломид, а сетне разправил как го спасил от деветимата рицари на Брюнис Безмилостни и как намерил един рицар при горския извор.

— И този рицар повали и сър Паломид, и мен, а щитът му бе покрит с платно. Тогаз сър Паломид си отиде, а аз потеглих подир рицаря и на много места видях убити и повалени от него рицари.

— Кълна се в живота си — рекъл сър Гауейн, — същият този рицар повали мен и сър Блеоберис и зле ни рани, същият този с покрития щит.

— Ах — рекъл сър Кей, — този рицар и мен повали и рани тежко, и много исках да разбера кой е, ала не можах.

— Иисусе Христе, смили се над нас! — рекъл Артур. — Кой ли е бил този рицар с покрит щит?

— Не знам — 01 върнал сър Тристан, а след него и останалите.

— Чуйте тогава — рекъл Артур, — защото аз знам — той е сър Ланселот.

И при тези думи всички погледнали сър Ланселот и казали:

— Добре ни измамихте с този покрит щит.

— Не за първи път постъпва така — рекъл Артур.

— Господарю — отвърнал сър Ланселот, — правилно се досетихте, че аз съм рицарят, който носеше покрития щит. Ала тъй като не исках да се разбере, че съм от вашите рицари, хулех двора ви с най-недостойни думи.

— Вярно е — рекли сър Гауейн, сър Кей и сър Блеоберис.

Сетне крал Артур хванал сър Тристан за ръка и го завел при Кръглата маса. Дошла тогава кралица Гуиневир, а с нея и много дами и всички рекли в един глас:

— Добре дошъл, сър Тристан!

— Добре дошъл! — рекли девиците.

— Добре дошъл! — рекли рицарите.

— Добре дошъл, рицарю — рекъл Артур, — защото си един от най-добрите рицари, един от най-благородните и най-достойните мъже на света. И знайно е, че във всякакъв вид лов си ненадминат по ловкост и в различните начини за свирене на рог на теб принадлежи първенството и още, че във всички умения при лов на животни и птици държиш първо място, ти си най-изкусен майстор на всички музикални инструменти[1]. Затова, благородни рицарю — продължил крал Артур, — бъди добре дошъл в двора ми. А сега, моля те, обещай ми, че ще изпълниш едно мое желание.

— Ще направя каквото заповядате — отвърнал Тристан.

— Е, добре — рекъл Артур, — желая да останете в моя двор.

— Сър — отвърнал сър Тристан, — не искайте това от мен, защото ме чакат твърде важни дела другаде.

— Не, не — рекъл Артур, — вече дадохте дума и не можете да ми откажете.

— Сър — рекъл сър Тристан, — да бъде както желаете.

Тогава Артур отишъл при Кръглата маса и огледал всички места, които стояли празни, тъй като нямало за тях достойни рицари. И видял на мястото на сър Мархаус надпис, който гласял: „Това е мястото на благородния рицар сър Тристан.“ И Артур въздигнал сър Тристан за рицар на Кръглата маса с такива големи почести и тържества, каквито едва ли можете да си представите.

И всичко станало, защото сър Мархаус паднал убит на един остров от ръката на сър Тристан, а това било добре известно в двора на Артур, тъй като този Мархаус се славел като храбър рицар. Ала заради злините, които той извършил в Корнуол, сър Тристан излязъл на двубой с него. И тогава двамата се сражавали толкоз дълго, дебнейки се от вси страни, че най-подир рухнали окървавени на земята и били тъй тежко ранени, че не можели да станат. Ала на сър Тристан му провървяло и оздравял, додето сър Мархаус умрял от рана в главата[2].

А сега нека оставим сър Тристан и да разкажем за крал Марк.

[1] Ср. Книга осма, глава 3. ↑

[2] Вж. Книга осма, глава 4–8. ↑

Глава 7

Как от ненавист към сър Тристан крал Марк пристигнал с двама рицари в Англия и как убил един от рицарите

Крал Марк силно възненавидял сър Тристан заради славата му и го прокудил от Корнуол. И макар той да му бил племенник, кралят изпитвал тежки подозрения към него заради своята кралица Хубавата Изолда, понеже му се струвало, че двамата хранят голяма любов един към друг. Ала скоро след като сър Тристан напуснал Корнуол и отишъл в Англия, крал Марк научил за подвизите му там и това люто го разгневило.

И тозчас изпратил той хора да разпитат какви дела е извършил. А и кралицата тайно изпратила свои приближени да разберат какви дела е извършил, защото те двамата силно се любели. И като се върнали, пратениците разказали истината, както я били чули. А именно, че сър Тристан превъзхождал всички рицари освен сър Ланселот. Тогава крал Марк толкоз се опечалил от тия вести, колкото Хубавата Изолда се зарадвала.

И още същия ден, измъчван от люта злоба, той взел двама рицари и двама оръженосци, предрешил се и потеглил за Англия с намерение да убие сър Тристан. Единият от рицарите се наричал Берсул, а другият Амант. И както яздели по пътя, крал Марк попитал един срещнат рицар къде може да намери крал Артур. Той отговорил:

— В Камелот.

И попитал го още кралят дали е чувал в двора на Артур за сър Тристан.

— Трябва да знаете — отвърнал рицарят, — че там ще намерите сър Тристан — най-достойния мъж на света днес, защото с храбростта си извоюва първенството в турнира при Замъка на девиците, който се издига до Твърдата скала. И оттогава насам е победил със собствената си ръка трийсет най-прославени рицари. А последната му битка бе със самия сър Ланселот и двамата се сражаваха в двубой за чудо и приказ. И сър Ланселот по свое желание доведе сър Тристан в двора и крал Артур от сърце му се зарадва и го въздигна за рицар на Кръглата маса. И сега той седи на мястото, което нявга заемаше сър Мархаус.

И като чул за почестите, оказани на сър Тристан, крал Марк дълбоко се наскърбил. И тъй те се разделили. Тогаз крал Марк рекъл на двамата си рицари:

— Сега ще ви кажа какво смятам да правя, тъй като вие сте хората, на които най-много вярвам. Искам да знаете, че съм дошъл тук с намерение да погубя Тристан с хитрост и измама, та чудо ще бъде, ако се измъкне жив от ръцете ми.

— Горко ни! — рекъл сър Берсул. — Какво сте намислили? Щом намеренията ви са такива, те са позорни, защото сър Тристан е най-достойният рицар, когото светът познава, и затова ви предупреждавам открито, че никога не ще се съглася да го убия. От днес нататък отказвам да ви служа и ви напускам.

И като го чул да говори така, крал Марк тутакси изтеглил меча си и с вик „Ах, предателю!“ го стоварил върху главата на сър Берсул, та острието потънало чак до зъбите му.

И когато рицарят Амант и оръженосците го видели да извършва това подло дело, казали му, че е постъпил позорно и недостойно, и рекли:

— Затова не желаем повече да ви служим и да знаете, че ще ви обвиним в измяна пред крал Артур.

Тогаз крал Марк люто се разгневил и искал да убие Амант, ала той и оръженосците се отбранявали храбро и не отстъпили пред злобата му. Най-подир крал Марк видял, че не ще може да им отмъсти, и рекъл на рицаря Амант:

— Чуй ме добре — ако ме обвиниш в измяна, аз ще съумея да се защитя пред крал Артур. Ала искам да не издаваш името ми и да не казваш, че съм крал Марк, каквото и да се случи с мен.

— Колкото за това — отвърнал сър Амант, — няма да разкрия името ви.

И с тези думи те се разделили и Амант и другарите му взели тялото на Берсул и го погребали.

Глава 8

Как крал Марк стигнал до един извор, където намерил сър Ламорак да скърби поради голямата си любов към съпругата на крал Лот

И тъй, крал Марк яздил, додето стигнал до един извор и там спрял да си почине, обзет от двоумение дали да продължи към двора на крал Артур, или да се върне в своите земи. И както си почивал той край извора, появил се отнейде добре въоръжен рицар, слязъл от коня, вързал го за едно дърво и седнал досами извора. И тогава рицарят взел горко да жали и да нарежда най-скръбни любовни думи, понеже дори не забелязал крал Марк. И ето какви били жалбите, дето нареждал, като ридаел и плачел:

— О, прекрасна кралице на Оркни, съпруго на крал Лот и майко на сър Гауейн и сър Гахерис, и на много други, от любов към теб страдам дълбоко.

Тогава крал Марк станал, приближил се до него и рекъл:

— Любезни рицарю, твърде горчива е вашата печал.

— Уверявам ви — отвърнал рицарят, — мъката в сърцето ми е стократно по-голяма, отколкото устата може да изрази.

— Моля ви — рекъл крал Марк, — кажете ми името си.

— Сър — отвърнал той, — колкото до името ми, не ще го скрия от никой рицар, що носи щит. Името ми е сър Ламорак Уелски. — Ала щом сър Ламорак чул крал Марк да говори, тозчас познал по говора му, че е корнуолски рицар. — Сър — рекъл сър Ламорак, — разбирам по речта ви, че сте от Корнуол, дето живее най-недостойният крал на земята, враг на всички храбри рицари. И това е добре доказано, тъй като той изгони от земите си сър Тристан, най-славния рицар на света днес, когото всички рицари възхваляват. От ревност към кралицата го изгони от земите си. Жалко, че такъв коварен и подъл рицар като крал Марк има за съпруга такава красива и благородна дама като Хубавата Изолда, защото цял свят говори позорни неща за него, а нея прославя повече от всяка друга кралица.

— Нямам нищо общо с тези хора — рекъл крал Марк, — нито пък желая да говоря за тях.

— Прави думи изрекохте — отвърнал сър Ламорак.

— Сър, можете ли да ми кажете какво ново има по тези краища?

— Мога да ви кажа — рекъл сър Ламорак, — че наскоро ще започне голям турнир край Камелот при замъка Гент и както дочувам, на него ще се сражават Краля със стоте рицари и кралят на Ирландия.

Не след дълго дошъл при тях един рицар на име сър Динадан и ги поздравил и двамата. И като разбрал, че крал Марк е корнуолски рицар, порицал го стократно повече от сър Ламорак, задето служи на крал Марк. Сетне сър Ламорак предложил да се сражава с крал Марк и макар на него никак да не му се искало да се бие, сър Динадан тъй му се присмял, че го принудил да приеме двубоя. И тогава сър Ламорак връхлетял срещу крал Марк с такава сила, че го преметнал с копието си през задницата на коня.

Ала крал Марк тозчас скочил на крака и се спуснал подир сър Ламорак. А сър Динадан отказал да се бие със сър Ламорак и казал, че това е сенешалът сър Кей.

— Не е вярно — рекъл крал Марк. — Този рицар е много по-снажен от сър Кей.

И като го настигнал, викнал му да спре.

— Какво искате от мен? — запитал сър Ламорак.

— Сър — рекъл той, — искам да се бием с мечове, понеже ме посрамихте с копието.

И тъй, двамата се хвърлили един срещу друг в бой с мечове, ала сър Ламорак се въздържал и не нападал много. А крал Марк пък бил твърде озлобен и нанасял удар след удар. И когато сър Ламорак видял, че той няма да спре, разгневил се и връхлетял отгоре му с удвоена сила, понеже бил един от най-славните рицари на света. И така го ударил по шлема, че главата му клюмнала току до предния лък на седлото.

Видял го сър Ламорак в това жалко положение и му рекъл:

— Е, благородни рицарю, какво стана? Струва ми се, че ви стига толкоз бой. Жалко би било да ви стори човек по-голямо зло, тъй като не сте ми достоен противник и затова ви разрешавам да си вървите по пътя.

— Сполай ви за добрината — отвърнал крал Марк, — защото силите ни не са равни.

Тогава сър Динадан се присмял на крал Марк и рекъл:

— Не можете вие да устоите на никой храбър рицар.

— Колкото за това — отвърнал крал Марк, — когато аз най-напред се бих с този рицар, вие отказахте да се сражавате.

— Нима мислите, че това е позор за мен? — рекъл сър Динадан. — Не, сър, достойно е за рицаря да се откаже от онова, което не може да постигне. Затуй по-достойно щеше да бъде и за вас да се откажете от двубоя, както сторих аз. Повярвайте ми, той може да победи петима като вас и мен, защото вие, корнуолските рицари, не можете да се мерите по достойнство с другите рицари. И понеже сами не сте достойни, ненавиждате всички, които са достойни. Не се е родил във вашите земи рицар като сър Тристан.

Глава 9

Как крал Марк, сър Ламорак и сър Динадан стигнали до един замък и как там познали крал Марк

Сетне поели по-нататък всички заедно — крал Марк, сър Ламорак и сър Динадан — и стигнали до един мост със здрава кула отпред. И излязъл тогава насреща им добре въоръжен рицар на кон, който размахвал копие и с висок глас ги предизвиквал на двубой.

— Знайте — рекъл сър Динадан на крал Марк, — че ей там живеят двама братя, единият се казва Алин, а другият — Триан, и са готови да се сражават с всеки рицар, който мине оттук. Предизвикайте ги на двубой.

Тогава крал Марк се засрамил, затъкнал копие и се хвърлил срещу сър Триан, ала копията и на двамата се строшили и те се разминали. Сетне сър Триан предложил на крал Марк ново копие, за да продължат двубоя, ала той за нищо на света не желаел да се сражава повече. И не след дълго тримата рицари отишли в замъка и помолили владетеля му да ги подслони.

— Бъдете добре дошли — рекли рицарите от замъка — с благоволението на владетеля ни, който се нарича сър Тор, син Ариев.

И тъй, тримата влезли в широк и богат вътрешен двор и били радушно приети, додето предводителят на охраната на замъка не видял крал Марк Корнуолски. И тогаз този рицар на име Берлюз рекъл:

— Благородни рицарю, познавам ви по-добре, отколкото си мислите. Вие сте крал Марк, който уби баща ми пред моите собствени очи, а и мен щяхте да убиете, ако не бях избягал в една гора. Знайте, че от уважение към господаря ми, владетеля на този замък, сега не ще ви сторя нищо лошо нито на вас, нито на другарите ви. Ала добре да знаете — излезете ли оттук, ще ви отмъстя, ако мога, защото предателски убихте баща ми. Додето сте в замъка, от уважение към моя господар, сър Тор, и от уважение към достойния рицар сър Ламорак, който потърси тук подслон, няма да бъдете приети зле. Ала жалко е, че такива храбри рицари са тръгнали с вас, тъй като е добре известно, че сте най-коварният рицар и крал, който някога е живял, че погубвате храбри рицари и всичките ви дела са най-безчестни.

Глава 10

Как сър Берлюз се сражавал с крал Марк и как сър Динадан взел страната на краля

Тогава крал Марк твърде се засрамил и нищо не отвърнал. Ала когато сър Ламорак и сър Динадан разбрали кой е той, дълбоко съжалили, че са тръгнали с него. И тъй, вечеряли те, а сетне отишли да си легнат.

На сутринта станали рано и крал Марк и сър Динадан поели на път заедно. И случило се, че на три мили от замъка срещнали трима рицари и единият от тях бил сър Берлюз, а другите двама — негови братовчеди. И сър Берлюз видял крал Марк, та викнал с висок глас:

— Изменнико, защищавай се, защото знай добре, че аз съм сър Берлюз!

— Благородни рицарю — рекъл сър Динадан, — съветвам ви този път да се откажете от двубоя с крал Марк, защото той отива при крал Артур и тъй като съм дал дума да го заведа при моя господар, длъжен съм да взема неговата страна, макар че не одобрявам поведението му и никак не ми е по волята да го защищавам.

— Сър Динадан — отвърнал Берлюз, — съжалявам, че вземате неговата страна, ала щом е тъй, сторете каквото можете.

И с тези думи се хвърлил срещу крал Марк, блъснал го с все сила в щита и го съборил от седлото наземи.

Видял това сър Динадан, затъкнал копие, спуснал се върху един от другарите на сър Берлюз и го повалил от седлото. После сър Динадан обърнал коня си и по същия начин повалил третия рицар, понеже твърде добре умеел да се сражава на кон. И започнала се тогава люта битка, тъй като Берлюз и другарите му храбро се поддържали един другиго пешком. И тъй, благодарение на голямата сила на сър Динадан, крал Марк успял да повали Берлюз на земята и тогава другарите му побягнали, та ако не бил сър Динадан, крал Марк щял да го погуби. Ала сър Динадан му спасил живота.

Сетне двамата яхнали конете и продължили пътя си, а сър Берлюз оставили да лежи тежко ранен. И тъй, крал Марк и сър Динадан изминали четири английски левги[1] и най-подир стигнали до един мост, дето стоял рицар на кон, въоръжен и готов за бой.

— Вижте — рекъл сър Динадан, — там стои рицар и иска да влезе в двубой с нас, защото никой не може да мине по този мост, ако преди туй не се сражава с него.

— Добре — рекъл крал Марк, — ала двубоя ще водиш ти.

А сър Динадан знаел, че онзи е благороден рицар и с радост би се сражавал с него, ала предпочитал крал Марк да стори това. Крал Марк в никакъв случай не желаел да се бие, та най-подир сър Динадан не можел да откаже и приел двубоя.

Тогава двамата затъкнали копия, вдигнали щитове й връхлетели един връз друг. И със сила и умение сър Динадан бил повален наземи, ала начаса пъргаво се изправил, яхнал коня си и призовал рицаря да се бият с мечове. А той отговорил и рекъл:

— Любезни рицарю, не бива повече да се сражавам с вас, защото такъв е обичаят при този мост.

Тогава сър Динадан люто се разгневил, че не може да си отмъсти на рицаря, и си тръгнал оттам. А онзи рицар твърдо отказал да му открие името си, ала сър Динадан се досетил по щита му, че сигурно е сър Тор.

[1] Около двайсет километра. — Б.пр. ↑

Глава 11

Как крал Марк се присмял на сър Динадан и как срещнал шестима рицари на Кръглата маса

И тъй, както яздели двамата по пътя, крал Марк започнал да се присмива на сър Динадан и рекъл:

— Мислех, че никъде по света няма равни на вас — рицарите на Кръглата маса.

— И наистина е тъй — отвърнал сър Динадан. — Колкото за вас, кълна се, че далеч не ви смятам за един от най-добрите рицари. Ала щом искате да ме унижите по такъв начин, призовавам ви на двубой, та да изпитате силата ми.

— Не, не — рекъл крал Марк, — никак не желая да се бия с вас. Ала едно ви моля — като стигнем в двора на Артур, не разкривайте името ми, защото там твърде много ме мразят.

— Позор е за вас, че се държите тъй недостойно — рекъл сър Динадан. — Вече се уверих, че сте подлец и убиец, а това е най-големият позор за един рицар, защото никой рицар, готов да убие без милост, не е почитан и никога няма да бъде почитан. Видях как неотдавна, благодарение на моята воинска мощ, щяхте да погубите сър Берлюз, рицар, по-достоен от вас самия и по-храбър.

Тъй яздили те и разговаряли, додето стигнали до един хубав дом, пред който стоял рицар. И като ги видял, той ги поканил да нощуват при него. И тъй, по молба на рицаря двамата отседнали и си починали добре и били богато нагостени, понеже той с радост посрещал всички странстващи рицари и особено тези от двора на крал Артур. Най-подир сър Динадан запитал домакина им как се казва рицарят, който пази моста.

— А защо искате да знаете? — рекъл домакинът им.

— Защото неотдавна той ме повали от коня в битка — рекъл сър Динадан.

— Храбри рицарю — отвърнал домакинът му, — не се чудете, защото той е отличен рицар и името му е сър Тор, синът на Арий говедаря.

— Аха — рекъл сър Динадан, — сър Тор ли беше? Да си кажа право, така си и мислех.

И ето че, както седели и разговаряли, видели да идват към тях през равнината шестима рицари от двора на крал Артур, всичките отлично въоръжени, и сър Динадан ги познал по щитовете им. Първият бил храбрият рицар Юуейн, синът на крал Уриенс, вторият бил благородният сър Брандил, третият бил Озана Сърцати, четвъртият бил Юуейн Отчаяни, петият бил сър Агравейн, а шестият сър Мордред, братът на сър Гауейн.

Като видял тези шестима рицари, сър Динадан се размислил как и чрез каква хитрост да накара крал Марк да влезе в двубой с един от тях. И тъй, двамата яхнали конете и препускали подир тези рицари почти три английски мили.

Най-подир крал Марк ги съгледал да седят край един извор и шестимата ядели и пиели каквото им се намирало. И някои от конете се разхождали свободно, други били вързани, а щитовете им висели на различни дървета наоколо.

— Гледайте — рекъл сър Динадан, — ей там са спрели странстващи рицари и ние ще се сражаваме с тях.

— Боже опази! — викнал крал Марк. — Та те са шестима, а ние сме само двама.

— Може и тъй да е — отвърнал сър Динадан, — ала ще ги сразим без пощада. Аз ще нападна първия.

И след тези думи се приготвил за бой.

И когато крал Марк видял, че сър Динадан се насочва към тях, извърнал коня си и с все сила препуснал в обратна посока, а с него и цялата му свита. Щом разбрал сър Динадан, че крал Марк е избягал, извадил копието от подставката му, метнал щита си на гръб и поел към дружината от Кръглата маса. И тозчас сър Юуейн познал сър Динадан и го поздравил сърдечно, а същото сторили и другарите му.

Глава 12

Как шестимата рицари проводили сър Динадан да се сражава с крал Марк и как крал Марк отказал

И после го разпитали за приключенията му и дали е видял наскоро сър Тристан и сър Ланселот.

— Кълна се, че не съм виждал ни единия, ни другия, откак съм напуснал Камелот — отвърнал сър Динадан.

— Кой беше онзи рицар, дето тъй внезапно се раздели с вас и препусна през полето? — запитал сър Брандил.

— Сър — отвърнал Динадан, — беше един корнуолски рицар, най-големият страхливец, който някога е яздил кон.

— Как се казва? — запитали рицарите.

— Не знам — отвърнал сър Динадан.

И тъй, след като добре си починали и си поприказвали, яхнали конете и отишли в един замък, дето живеел стар рицар, който посрещал най-гостоприемно всички странстващи рицари. И додето разговаряли, в замъка пристигнал сър Грифлет Син Божи и бил приет с радост. И тогава го попитали дали не е срещал сър Ланселот или сър Тристан.

— Любезни рицари — отвърнал той, — не съм ги виждал, откакто напуснах Камелот.

И тъй, додето сър Динадан се разхождал и разглеждал замъка, зърнал в една стая крал Марк, сгълчал го и го попитал защо е побягнал от него.

— Сър — отвърнал той, — не смеех да остана, защото тези рицари бяха твърде много на брой. А вие как се избавихте?

— Сър — рекъл сър Динадан, — те се оказаха по-добронамерени, отколкото очаквах.

— Кой е предводителят на тази дружина? — попитал крал Марк.

Тогава, за да го уплаши, сър Динадан рекъл, че ги води самият сър Ланселот.

— Иисусе Христе! — извикал кралят. — А мога ли да позная сър Ланселот по щита му?

— Да — отвърнал Динадан, — защото той носи щит на черни и сребърни ивици.

Всичко това издумал, за да уплаши крал Марк, тъй като сър Ланселот не бил в тази дружина.

— Моля ви се — рекъл крал Марк, — не се отделяйте от мен и свитата ми.

— Никак не ми е по сърце желанието ви, понеже съвсем неотдавна вие ме изоставихте — рекъл сър Динадан.

И с тези думи той се разделил с крал Марк и се върнал при другарите си. И скоро те се качили на конете и потеглили на път, а додето яздили, все разговаряли за корнуолския рицар, тъй като сър Динадан им казал, че го открил в замъка, дето нощували.

— Това е добре — рекъл сър Грифлет, — защото съм довел с нас сър Дагонет, шута на крал Артур, а той е отличен другар и най-големият шегобиец на света.

— Знаете ли какво? — рекъл сър Динадан. — Казах на корнуолския рицар, че с нас е самият сър Ланселот. Тогава той ме попита какъв щит носи, а пък аз отвърнах, че носи щит, какъвто е щитът на сър Мордред.

— Знаете ли — рекъл сър Мордред, — аз съм ранен и не мога да нося нито щит, нито ризница. Затова дайте моя щит и моята ризница на сър Дагонет и нека той влезе в двубой с корнуолския рицар.

— Тъй и ще сторим — рекъл сър Динадан, — кълна се.

И тозчас нагласили сър Дагонет с ризницата и щита на Мордред, качили го на едър кон и му дали копие в ръката.

— А сега — рекъл Дагонет, — покажете ми рицаря и вярвам, че ще го поваля.

И тъй, всички тези рицари отишли край една гора и чакали там, додето най-подир се задал крал Марк. Тогава изскочил сър Дагонет и препуснал с все сила направо срещу него. И щом го наближил, развикал се като обезумял и рекъл:

— Отбранявай се, корнуолски рицарю, защото инак ще те убия!

Ала като зърнал щита му, крал Марк си рекъл: „Това е сър Ланселот! Горко ми, сега ще загина!“ И тозчас пришпорил коня си да препуска колкото му силите държат. А сър Дагонет се втурнал подир крал Марк през гъстата гора и все викал и го хулел като обезумял.

Когато сър Юуейн и сър Брандил съгледали как Дагонет гони крал Марк, смели се от сърце. Сетне яхнали конете си и препуснали след тях да видят как ще се справи сър Дагонет, защото никак не искали да пострада, тъй като крал Артур твърде много го обичал и го посветил в рицарство със собствената си ръка. И при всеки турнир той разсмивал крал Артур. И рицарите препускали насам-натам и тъй викали и гонели крал Марк, та цялата гора ехтяла.

Глава 13

Как сър Паломид случайно срещнал бягащия крал Марк и как повалил Дагонет и други рицари

И случило се, че крал Марк минал край един извор, дето стоял на кон странстващ рицар в пълно въоръжение и с дълго копие в ръка. И като видял да идва към него бягащия крал Марк, той рекъл:

— Рицарю, засрами се! Възпри коня си и застани до мен и аз ще бъда твой защитник.

— Ах, любезни рицарю — рекъл крал Марк, — пуснете ме да мина, защото ме преследва най-славният рицар на света, ей го там с щита на черни ивици.

— Срам и позор! — рекъл рицарят. — Та той далеч не е сред най-достойните рицари, пък и да беше самият сър Ланселот или сър Тристан, пак не бих се поколебал да изляза насреща му.

Като чул тези думи, крал Марк дръпнал юздите и спрял до него. И този снажен рицар насочил копие срещу Дагонет и го ударил с такава сила, че го преметнал през опашката на коня му, та едва не му счупил врата. Ала тъкмо тогава се приближил сър Брандил и като видял Дагонет да пада повален, разгневил се и викнал:

— Рицарю, брани се!

И тозчас се нахвърлили двамата яростно един срещу друг. Ала рицарят ударил сър Брандил с такава сила, че и ездачът, и конят рухнали наземи. Тогаз дошъл сър Юуейн и като видял всичко това, рекъл:

— Иисусе Христе! Какъв мощен рицар!

Сетне двамата затъкнали копия и рицарят връхлетял тъй неудържимо връз сър Юуейн, че го повалил. После насреща му излязъл Озана Сърцати, ала и той бил повален.

— Чуйте ме добре — рекъл сър Грифлет, — съветвам ви да изпратите някого при онзи странстващ рицар, за да разбере не е ли от двора на крал Артур, защото, струва ми се, че това е сър Ламорак Уелски.

Тогава изпратили един оръженосец при непознатия рицар и го помолили да си каже името и дали е от двора на крал Артур.

— Колкото до името ми, няма да го узнаят, ала кажи им, че съм странстващ рицар като тях самите, но не съм от двора на крал Артур.

И тъй, оръженосецът се върнал и им предал отговора му.

— Кълна се в живота си — рекъл сър Агравейн, — този е един от най-мощните рицари, които съм виждал, защото повали трима благородници рицари, и затуй сме длъжни да премерим сили с него, за да не се посрамим.

С тези думи сър Агравейн насочил копие и се втурнал напред, ала онзи бил готов за бой и го повалил от коня му на земята. И по същия начин повалил сър Юуейн Отчаяни и сър Грифлет. Така се разправил той с всички освен със сър Динадан, който бил изостанал назад, и със сър Мордред, който не бил въоръжен, тъй като преди туй дал доспехите си на Дагонет.

И когато всичко свършило, могъщият рицар поел бавно по пътя, а крал Марк яздел подире му и го възхвалявал, ала той не отронвал ни дума, само тъжно въздишал с наведена глава и не обръщал внимание на приказките му. Така изминали двамата около три английски мили и най-подир рицарят повикал един слуга и му рекъл:

— Иди в онова богато имение, предай почитанията ми на господарката на замъка и тукашните земи и я помоли да ми прати вкусни ястия и хубави пития. И ако те запита кой съм, кажи й, че те праща рицарят, що търси звяра Глатисант. (Това ще рече по английски Лаещия звяр, защото този звяр, където и да иде, издава от корема си такъв звук, сякаш трийсет хрътки лаят по прясна следа.)

Тогава слугата се отправил към замъка и като стигнал там, поздравил господарката му, а сетне й казал откъде идва. И когато разбрала, че го праща рицарят, що търси Лаещия звяр, тя рекла:

— Милостиви Боже Иисусе Христе! Кога ще видя този благороден рицар, скъпия ми син сър Паломид? Горко ми! Няма ли да дойде при мен?

И като изрекла тези думи, прилошало й, понеже много плакала и горко скърбяла. После, щом се посъвзела, дала на слугата всичко, каквото поискал. Тогава той пеел обратно и се върнал при крал Марк, тъй като бил негов слуга, а не на сър Паломид. И щом отишъл при господаря си, открил му, че името на рицаря е сър Паломид.

— Много се радвам — рекъл крал Марк. — Ала ти мълчи и не казвай нищо.

И не след дълго рицарите слезли от конете си и седнали да си починат малко. Ала ето че скоро крал Марк заспал. И като го видял тъй дълбоко заспал, сър Паломид яхнал коня си и поел по пътя с думите:

— Не искам да дружа с този сънлив рицар.

Сетне препуснал бързо нататък.

Глава 14

Как крал Марк и сър Динадан чули сър Паломид горко да плаче и скърби по Хубавата Изолда

Сега да се върнем при сър Динадан, който настигнал седемте рицари и ги заварил твърде угрижени. И като разбрал каква участ ги е сполетяла, и той се угрижил.

— Господарю Юуейн — рекъл Динадан, — залагам си главата, че това е бил сър Ламорак Уелски. Обещавам ви, ще го намеря, ако все още е в тези земи.

И тъй, сър Динадан тръгнал да търси рицаря, а същото сторил и крал Марк. И ето че, както го търсел из гората, чул някой да плаче жално. Тогаз крал Марк се приближил до него колкото можел и смеел и забелязал един рицар, който бил слязъл от коня си, седял със свален шлем и горко плачел от любов.

Сега да ги оставим и да разкажем за сър Динадан, който търсел сър Паломид. И като навлязъл той в гората, видял един рицар да гони елен.

— Сър — рекъл сър Динадан, — не сте ли срещали тъдява рицар със сребърен щит с изобразени лъвски глави?

— Да, любезни рицарю — рекъл онзи, — преди малко срещнах такъв рицар и той отиде ей натам.

— Сполай ви — отвърнал сър Динадан. — Ако открия следите на коня му, непременно ще намеря и него самия.

И както яздел късно вечерта, сър Динадан чул скръбен глас като на плачещ човек. Тогава тръгнал към гласа и като стигнал по-наблизо, слязъл от коня и продължил напред пешком. И видял той под едно дърво рицар със свален шлем, а конят му стоял вързан до него. И този рицар редял най-скръбните думи, изричани някога от човек. И все жалел за Хубавата Изолда, кралицата на Корнуол, и казвал:

— Ах, красавице, защо те любя тъй силно? Най-красива си от всички благородни дами, а не показваш ни любов, ни благоволение към мен. Уви, въпреки туй не мога да не те любя! Ала не виня теб, красавице, защото собствените ми очи са причина за моята скръб. И все пак глупак съм, дето те обичам, тъй като най-славният рицар на света те люби, а и ти любиш него, и той е сър Тристан Лионски. А най-коварният крал и рицар е твой съпруг, най-големият страхливец и предател е твой господар — крал Марк. Каква беда, че такава красива и несравнима дама е омъжена за най-недостойния рицар на света.

Чул крал Марк всички тези думи, които сър Паломид изрекъл за него, и се уплашил да не би, като го види сър Динадан, да открие пред сър Паломид истинското му име. Затуй се дръпнал назад в храсталака, яхнал коня си и отишъл на мястото, дето бил заповядал на хората си да го чакат.

Сетне се отправил с най-голяма бързина към Камелот. Ала още същия ден го видял там рицарят Амант и го обвинил пред краля в предателство. И кралят тозчас им заповядал да решат спора си в двубой. И по една нещастна случайност крал Марк пронизал Амант, макар правото да било на негова страна. Сетне, без да се бави много, яхнал коня и напуснал двора от страх да не би сър Динадан да открие на сър Тристан и на сър Паломид кой е.

Ала там имало няколко девици, изпратени от Хубавата Изолда при сър Тристан, които познавали твърде добре сър Амант.

Глава 15

Как крал Марк несправедливо убил сър Амант и как Ланселот довел крал Марк при крал Артур

И с разрешението на крал Артур те отишли и разговаряли със сър Амант. И макар копието да стърчало от тялото му, той им рекъл:

— Ах, любезни девици, предайте моя поклон на Хубавата Изолда и й кажете, че съм убит заради почитта ми към нея и към сър Тристан. — И разказал той на девойките как подло крал Марк убил него и другаря му сър Берсул. — И заради това му деяние го обвиних в предателство, ала ето ме сега тук, погубен за право дело. И всичко туй стана, понеже нито сър Берсул, нито пък аз се съгласихме да убием с коварство благородния рицар сър Тристан.

Тогава двете девици викнали с висок глас, та всички в двора ги чули, и рекли:

— О, блажени Иисусе Христе, който знаеш всички тайни, защо позволи на такъв подъл предател да надмогне и убие този предан рицар, борещ се за право дело?

И тозчас съобщили те на крал Артур, на кралицата и на всички васали, че рицарят, що убил сър Амант и сър Берсул преди него, е крал Марк и защо са се сражавали.

Тогава крал Артур безмерно се разгневил, а също и другите рицари. А когато сър Тристан узнал истината, дълбоко се натъжил и опечалил и плакал от скръб за благородните рицари сър Берсул и сър Амант.

Ала щом сър Ланселот видял сър Тристан да плаче, отишъл начаса при крал Артур и рекъл:

— Сър, разрешете ми да доведа онзи коварен крал и рицар в двора.

— И сам ви моля, доведете го — отвърнал крал Артур, — ала не го убивайте, понеже тъй повелява честта ми.

Тогаз сър Ланселот бързо се въоръжил, яхнал едър кои, взел копие в ръка и препуснал подир крал Марк. И като яздил тъй три английски мили, настигнал го и му заповядал:

— Обърни коня си, подли кралю и рицарю, защото по своя воля или против нея ще дойдеш с мен в двора на крал Артур.

Щом чул думите му, крал Марк се извърнал, погледнал сър Ланселот и запитал:

— Любезни сър, как ви е името?

— Знай, че името ми е сър Ланселот — отвърнал той, — затова отбранявай се!

Като разбрал крал Марк, че пред него стои сър Ланселот и го съгледал да се втурва стремително насреща му с копие в ръка, викнал с висок глас:

— Предавам се, благородни рицарю сър Ланселот!

Ала сър Ланселот не щял и да чуе, а бързо препускал към него. И когато крал Марк видял това, не се опитал да се брани, а се стоварил като чувал от седлото, легнал неподвижен на земята и взел да моли за милост.

— Стани, подли рицарю и кралю!

— Няма да се сражавам — рекъл крал Марк, — ала съм готов да дойда с вас, където ми заповядате.

— Уви! — рекъл сър Ланселот. — Жалко, че не мога да ти нанеса поне един удар, както повелява почитта ми към Тристан и Хубавата Изолда и към двамата рицари, които ти подло уби.

Сетне се качил на коня и го завел при крал Артур. И там крал Марк хвърлил шлема си на земята, а също и меча, проснал се ничком в краката на крал Артур и се предал на неговата милост и благоволение.

— Кълна се в Бога — рекъл крал Артур, — радвам се да ви видя тук, ала и не се радвам. Все пак добре сте дошли, защото, както предполагам, не сте се върнали по собствена воля.

— Вярно е — отговорил крал Марк, — нямаше да бъда тук, ала сър Ланселот ме доведе с чудната си сила и на него се предадох и се признах за победен.

— Добре знаете — рекъл крал Артур, — че сте длъжен да ми се подчинявате и да ми служите вярно и предано, ала до днес не сте сторили нито едното, нито другото, а винаги сте били мой противник и погубител на рицарите ми. Имате ли какво да кажете в своя защита?

— Сър — рекъл крал Марк, — готов съм да изкупя грешката си, както заповяда ваша милост, стига да е по силите ми.

Тогава, за голяма радост на сър Тристан, кралят решил да ги помири и затуй задържал крал Марк при себе си и определил ден за прошка между двама им.

Глава 16

Как сър Динадан разказал на сър Паломид за двубоя между сър Ланселот и сър Тристан

Сега да се върнем при сър Паломид и да разкажем как сър Динадан, доколкото могъл, го утешил в голямата му скръб.

— Кой сте вие, рицарю? — запитал сър Паломид.

— Сър, аз съм странстващ рицар като вас и отдавна ви търся, за да видя щита ви.

— Ето щита ми — рекъл сър Паломид — и ако желаете нещо от мен, с него ще се браня.

— Не — отговорил сър Динадан, — не искам да ви призовавам на бой, а съм дошъл с най-почтени намерения.

— Стига да пожелаете, знайте, че не ще ви карам да чакате дълго.

— Сър — рекъл сър Динадан, — накъде сте тръгнали?

— Кълна се в живота си — отвърнал сър Паломид, — не знам. Вървя, накъдето ме поведе съдбата.

— А не сте ли чували нещо за сър Тристан, не сте ли го виждали?

— Бог ми е свидетел, чувал съм за сър Тристан, а и съм го виждал. И макар да не го обичам много, за моя беда сър Тристан ме спаси от смърт. Тогава, преди да се разделим, по взаимно съгласие определихме ден, в който да се сражаваме при надгробния камък, що Мерлин издигна край Камелот. Ала за зла участ — рекъл сър Паломид, — случи се, че не можах да ида там в уречения ден и това твърде ме измъчва. Все пак имам сериозно извинение, тъй като бях пленник на един лорд с мнозина други рицари и сър Тристан ще разбере, че не съм нарушил обещанието си от страх или уплаха.

И сър Паломид казал на сър Динадан на кой ден точно трябвало да се сражават.

— Бог ми е свидетел — рекъл сър Динадан, — на същия този ден сър Ланселот и сър Тристан се срещнаха при надгробния камък. И там се започна най-славният двубой между рицари, какъвто светът е виждал, защото се сражаваха повече от два часа. И в тази битка двамата проляха толкоз кръв, че всички се чудеха как са останали живи. Най-подир, по взаимно съгласие, те се заклеха във вечно приятелство и братство. И никой там не можа да каже кой от двамата е удържал победа. А сега сър Тристан е въздигнат за рицар на Кръглата маса и седи на мястото на благородния рицар Мархаус.

— Кълна се в живота си, че сър Тристан е по-могъщ от сър Ланселот и по-издръжлив — рекъл сър Паломид.

— Опитвали ли сте си силите срещу двамата? — запитал сър Динадан.

— Добре ми е известно как се сражава сър Тристан, ала доколкото знам, със сър Ланселот не съм влизал в двубой — отговорил сър Паломид. — Спомням си само, че при извора, дето сър Ланселот лежеше заспал, той с едно копие повали и сър Тристан, и мен самия, ала тогава те не се познаха един друг.

— Любезни рицарю — рекъл сър Динадан, — колкото за сър Ланселот и сър Тристан, да не говорим повече за тях, защото и за по-слабия от двама им мъчно ще се намери днес рицар, равен нему по сила.

— Тъй е — рекъл сър Паломид, — и да пази Бог, ала ако трябва да се бия с по-добрия от тях, със същата готовност ще се срещна с него, както бих се срещнал с вас.

— Сър, моля ви да ми кажете името си и аз на драго сърце ще ви заведа в Камелот. А там ще можете да спечелите воинска слава на големия турнир, понеже на него ще присъстват кралица Гуиневир и Хубавата Изолда от Корнуол.

— Трябва да знаете, благородни рицарю, че само от любов към Хубавата Изолда ще ида там, ала не желая да се сражавам с рицарите от двора на крал Артур.

— Сър — рекъл сър Динадан, — ще тръгна с вас и ще ви служа честно, ала първо ми кажете името си.

— Сър, ще ви открия, че името ми е сър Паломид, брат на славния и благороден рицар Сафер. А сър Сегуарид и аз сме сарацини по рождение и от бащина страна, и от майчина.

— Сър — рекъл сър Динадан, — много ви благодаря, че ми казахте името си. Радвам се, че ми се доверихте, и ви обещавам и се заклевам — няма да ви сторя никакво зло по своя собствена воля, а винаги ще ви подкрепям и ще ви помагам с всичките си сили. Обещавам ви и не се съмнявайте в това. И знайте, че ще спечелите голяма слава в двора на крал Артур и ще бъдете добре дошли там.

Сетне сложили шлемове, взели щитове, качили се на конете и поели по широкия друм към Камелот. И скоро съгледали един замък, красив и богат, и тъй украсен, че нямало втори като него в кралството.

Глава 17

Как сър Ламорак се сражавал с мнозина рицари в замъка на Вълшебницата Морган

— Сър Паломид — рекъл сър Динадан, — познавам добре този замък — в него живее кралица Морган Вълшебницата, сестрата на крал Артур. Сам крал Артур й подари замъка, ала оттогава до днес хиляда пъти е съжалил за това, тъй като двамата са в постоянна вражда и война, а крал Артур тъй и не успява да й отнеме замъка с никакви средства и хитрини. А тя при всеки повод воюва с крал Артур и държи при себе ся мнозина свирепи рицари, за да погубва с тяхна помощ воините, които крал Артур обича. И никой рицар не може да мине оттук, без да се сражава с един, двама или трима от нейните хора. И ако се случи рицар на крал Артур да бъде победен, той изгубва коня си, бронята си и всичко, каквото има, а не успее ли да избяга, вземат го в плен.

— Кълна се в Бога — рекъл Паломид, — това е позорен обичай и злодейски са деянията на тази кралица — да воюва срещу собствения си суверен, когото наричат цвета на рицарството в целия християнски и езически свят. На драго сърце бих премахнал този позорен обичай. И нека всички знаят, че от мен тя няма да види вярна служба. И ако прати рицарите си да се сражават с нас, както предполагам и ще направи, никак не ще им е лесно да се справят с мен.

— Кълна се в живота си — рекъл сър Динадан, — и аз ще ви подкрепям според силите си.

И както стояли те, яхнали конете си пред замъка, дошъл един рицар с червен щит и двама оръженосци, приближил се до храбрия рицар сър Паломид и му рекъл:

— Любезни и благородни странстващи рицарю, моля ви в името на честта и от уважение към рицарското ви звание да не се сражавате с хората от този замък. (Тоз, що говорел така, бил сър Ламорак.) Знайте, че аз съм дошъл тук тъкмо с тази цел, защото такава е рицарската ми заръка. Затова ви умолявам, рицарю, оставете ме да сторя каквото мога и ако бъда победен, отмъстете за мен.

— В името на Бога — рекъл Паломид, — нека видим как ще се справите, а ние ще ви гледаме.

И скоро от замъка излязъл един рицар и предизвикал на двубой рицаря с червения щит. Тогава двамата се спуснали един срещу друг и онзи с червения щит ударил рицаря от замъка с такава сила, че го повалил на земята. Сетне дошъл втори рицар, ала и той получил толкоз мощен удар, че паднал от седлото. Най-подир дошъл и трети, а рицарят с червения щит повалил на земята и него. Като видял всичко това, сър Паломид отишъл при него и го помолил за позволение да му помага в битката.

— Любезни рицарю — рекъл онзи, — позволете ми този път да постъпя според желанието си, понеже и двайсет рицари да излязат, не ще се уплаша от тях.

А през цялото време от крепостните стени ги наблюдавали много дами и лордове и викали:

— Добре се бихте, рицарю с червения щит!

И щом рицарят повалял някой свой противник, оръженосецът хващал коня, свалял му седлото и юздите и го пускал из гората, а рицарите оставали на полесражението до края на борбата.

Излязъл тогава от замъка и четвърти рицар и смело предизвикал на двубой рицаря с червения щит, а той приел битката с готовност и го ударил с такава сила, че и конят, и ездачът паднали наземи. И при падането гръбнакът на рицаря се счупил, а също и вратът му.

— О, Иисусе Христе — рекъл сър Паломид, — онзи там е отличен рицар и най-славният воин, когото съм виждал.

— Кълна се в живота си — рекъл сър Динадан, — че както и да се нарича, не отстъпва по храброст на сър Ланселот и сър Тристан.

Глава 18

Как сър Паломид пожелал да се сражава вместо сър Ламорак с рицарите от замъка

Сетне излязъл от замъка рицар с щит на черни и бели ивици. Тогава рицарят с червения щит се спуснал насреща му с такава ярост, че пробил щита на рицаря от замъка, промушил го през тялото и счупил гръбнака на коня му.

— Любезни рицарю — рекъл сър Паломид, — твърде много битки водихте днес, затова, моля ви, нека аз да се сражавам вместо вас, тъй като имате нужда да си отдъхнете.

— Сър — рекъл рицарят, — нима ви изглеждам слаб и изтощен? Струва ми се, сър, че предложението ви е позорно и оскърбително за мен, тъй като спечелих всички двубои досега. И казвам ви, както ви казах и преди, че и двайсет рицари да излязат насреща ми, ще ги победя, а ако се случи мен да победят и убият, тогава можете да отмъстите. Ако пък мислите, че съм уморен, и изпитвате желание да се сражавате с мен, готов съм да си премерим силите.

— Сър — отвърнал сър Паломид, — не съм казал, че искам да се сражавам с вас, а само ми се струва, че днес водихте твърде тежки битки.

— Щом е тъй — рекъл рицарят с червения щит, — ако бяхте благороден мъж, не биваше да ме оскърбявате. Затова ви призовавам на двубой и сам ще се убедите, че не съм уморен.

— Щом настоявате — рекъл сър Паломид, — бранете се!

Тогаз двамата препуснали с все сила един срещу друг и рицарят нанесъл на сър Паломид такъв мощен удар, че копието пробило щита и отворило в гърдите му дълбока и люта рана. И при сблъсъка сър Паломид паднал от седлото. Сетне рицарят се обърнал и препуснал към сър Динадан. И когато той го видял да се приближава, викнал с висок глас и рекъл:

— Сър, не желая да се бия с вас.

Ала рицарят не възпрял коня си, а се втурнал насреща му. Тогава сър Динадан, за да не се посрами, затъкнал копието си и при сблъсъка го строшил о щита му. Тозчас рицарят отвърнал на удара с такава сила, че повалил сър Динадан от седлото, ала не позволил на оръженосците си да вземат конете им, тъй като били странстващи рицари.

Сетне отново застанал пред замъка и се сражавал с още седем рицари и никой от тях не могъл да му устои, та ги повалил всичките. И от тези дванайсет рицари убил в честен двубой четирима, а другите осем рицари принудил да се закълнат над един меч, че никога вече не ще следват жестокия обичай на този замък. И след като ги принудил да се закълнат, пуснал ги да си вървят.

А през това време на крепостните стени все тъй стояли онези дами и лордове и викали:

— Рицарю с червения щит, вие извършихте такива чудни подвизи, каквито до този ден не бяхме виждали.

И тогава излязъл от замъка един невъоръжен рицар и рекъл:

— Рицарю с червения щит, премного беди ни донесе ти днес и затова върви си по пътя, тъй като няма вече кой да се бие с теб. И ние дълбоко съжаляваме, че дойде тук, защото ти си причина да бъде премахнат отколешният обичай на този замък.

И с тези думи той се прибрал обратно в замъка и затворил портите. Тогава рицарят с червения щит се обърнал, свикал оръженосците си и бързо препуснал по-нататък. И когато дружината се изгубила в далечината, сър Паломид се приближил до сър Динадан и му рекъл:

— Никой рицар не ме е опозорявал така до днес. Затова ще го настигна и ще си отмъстя в бой с меч, тъй като ми се струва, че на кон не ще съумея да спечеля воинска слава.

— Сър Паломид — рекъл Динадан, — съветвам ви да не го предизвиквате на двубой, защото това няма да ви стори чест. Сам видяхте, че той днес се срази в твърде тежки битки и е твърде уморен.

— Кълна се във всевишния — отвърнал Паломид, — не ще се примиря, додето не вляза в двубой с него.

— Сър — рекъл сър Динадан, — знайте, че аз само ще ви гледам.

— Ваша воля — отвърнал Паломид, — така поне ще видите една славна битка.

Тогаз двамата взели от слугите конете си и препуснали подир рицаря с червения щит. Намерили го в една долина край бистър извор — бил слязъл от коня да си почине и да пие вода, а шлема си държал в ръка.

Глава 19

Как сър Ламорак се сражавал със сър Паломид и люто го ранил

Щом го съгледал, сър Паломид препуснал бързо напред, доближил се до него и му рекъл:

— Рицарю, спомнете си позора, що ми нанесохте неотдавна при замъка, и се пригответе за бой, защото искам да се сражавам с вас.

— Любезни рицарю — отвърнал той, — от мен слава няма да спечелите, тъй като видяхте, че днес претърпях твърде тежки изпитания.

— Колкото за това, не ще се откажа от решението си — рекъл Паломид, — защото трябва да знаете, че държа да получа удовлетворение.

— Тъй да бъде — рекъл рицарят, — може пък и да ви устоя.

И тутакси яхнал коня си, взел дълго копие в ръка и се приготвил за бой.

— Не — рекъл Паломид, — не желая да се сражаваме с копие, защото знам, че тъй едва ли ще спечеля двубоя.

— Любезни рицарю — отвърнал другият, — на рицар подобава да се сражава с копие и да се бие на кон.

— Ще ви докажа, че не е тъй — рекъл Паломид.

И с тези думи слязъл от коня, закрил гърди с щит и изтеглил меча си. Тогава рицарят с червения щит също слязъл от коня, вдигнал щит пред гърдите си и стиснал в ръка голия меч. Сетне се хвърлили един срещу друг и повече от час си нанасяли удар след удар, без да си отдъхнат. Дебнели се отсам, връхлитали оттам, а яростта им растяла и всеки заплашват другия със смърт. И тъй свирепо кръстосвали двамата мечовете си, че те се пречупили наполовина, а ризниците им се разкъсали и под броните тук-там се провиждали голите им меса. И когато сър Паломид зърнал меча на противника си облян до ефеса в собствената му кръв, дълбоко се опечалил. И тъй, дълго се били двамата и ту се бранели, ту пък се удряли като обезумели. Ала най-подир сър Паломид съвсем отмалял поради първата рана, получена при замъка, която вече люто го измъчвала.

— Любезни рицарю — рекъл Паломид, — струва ми се, че изпитахме силите си и всеки от нас пострада. Затова, ако обичате и в името на рицарската чест, моля ви да ми кажете кой сте.

— Сър — отвърнал рицарят, — никак не ми се иска да ви открия името си, тъй като се отнесохте зле и недостойно с мен, като предложихте да се бием, макар да знаехте, че съм твърде уморен. Ала ако вие ми кажете името си, и аз ще ви кажа своето.

— Сър — рекъл той, — знайте, че името ми е сър Паломид.

— Тогава чуйте добре — моето име е сър Ламорак Уелски и съм син и наследник на храбрия рицар крал Пелинор, а храбрият рицар сър Тор ми е природен брат.

Като чул това, сър Паломид коленичил пред него, помолил го за прошка и рекъл:

— Позорно постъпих днес спрямо вас, защото след всичките ви славни бойни подвизи коварно и противно на рицарската чест ви предизвиках на двубой.

— Ах, сър Паломид — отвърнал сър Ламорак, — предостатъчно е това, което сторихте и което ми казахте. — И като го прегърнал с две ръце, рекъл: — Паломид, достойни рицарю, няма в тези земи по-славен и по-храбър рицар от вас, затуй горчиво скърбя, че се сражавахме днес.

— Аз пък никак не скърбя — отвърнал сър Паломид, — защото, макар да получих по-люти рани от вас самия, скоро ще оздравея. Ала дори да ми дават и най-хубавия замък в туй кралство, пак не бих приел да са откажа от двубоя си с вас, тъй като от днес насетне, додето съм жив, ще ви обичам повече от всеки друг рицар с изключение на брат си сър Сафер.

— И аз ще ви обичам най-много след брат си сър Тор — рекъл сър Ламорак.

Тогаз дошъл сър Динадан и твърде се зарадвал, като видял сър Ламорак. Сетне оръженосците се погрижили за насечените щитове и брони, а на господарите си превързали раните. И тази нощ те си отпочинали в един манастир наблизо.

Глава 20

Как разказали на сър Ланселот, че сър Дагонет гонил крал Марк, и как един рицар повалил него и шестимата му другари

Сега нека се върнем назад. Когато сър Ганис, сър Брандил и другарите им отишли в двора на крал Артур, те разказали на краля, на сър Ланселот и на сър Тристан как шутът сър Дагонет гонил крал Марк из гората и как един могъщ рицар повалил и седмината с копието си. Тогава всички много се смели и глумили с крал Марк и сър Дагонет. Ала никой от тези рицари не могъл да каже кой бил рицарят, дето се застъпил за крал Марк. Най-подир запитали самия крал Марк дали го познава и той отговорил и рекъл:

— Каза, че се нарича Рицаря, що преследва Лаещия звяр, и с това име проводи един от моите слуги в замъка, дето, както се разбра, живеела майка му. И когато тя чула кой го изпраща, дълбоко се опечалила и разкрила името му на моя слуга, като рекла: „О, скъпи сине сър Паломид, защо не дойдеш сам да ме навестиш?“ И по този начин, сър, разбрахме, че е благородният рицар сър Паломид.

И тогава седемте рицари се зарадвали, че са узнали името му.

А сега пак да се върнем назад. На сутринта сър Ламорак, сър Паломид и Динадан се качили на конете и заедно с оръженосците и слугите си яздили, додето съгледали на една планина хубав замък със здрави стени и се отправили към него. И там ги посрещнал рицарят на име Галахалт, който бил владетел на замъка, приел ги най-любезно и ги настанил чудесно.

— Сър Динадан — попитал сър Ламорак, — какво възнамерявате да правите сега?

— Сър — отвърнал Динадан, — утре ще ида в двора на крал Артур.

— А пък аз, кълна се в живота си, три дни няма да се кача на кон — рекъл сър Паломид, — защото съм тежко ранен и изгубих много кръв. Затуй ще си почина тук.

— Тъй да бъде — рекъл сър Ламорак, — ще остана тук с вас и когато вие тръгнете, ще тръгна и аз, освен ако се забавите твърде много, защото тогава ще се отправя на път сам. Затова, моля ви, сър Динадан, останете и вие, та сетне да потеглим заедно.

— Право да ви кажа, няма да остана — рекъл сър Динадан, — защото толкова ми се ще да видя сър Тристан, че не мога повече да стоя далеч от него.

— Ах, Динадан — рекъл сър Паломид, — сега разбирам, че вие обичате смъртния ми враг. Как мога да ви се доверя тогава?

— Тъй е — рекъл Динадан, — обичам господаря си сър Тристан повече от всеки друг рицар, затуй него ще почитам и нему ще служа.

— Също и аз — рекъл сър Ламорак, — с всичките си сили.

И тъй, на следната сутрин сър Динадан поел към двора на крал Артур. И както яздел по пътя, срещнал един странстващ рицар. И щом онзи го съгледал, приготвил се за двубой.

— Не, не — рекъл Динадан, — не желая да се сражавам с вас.

— Ще се сражавате — рекъл рицарят, — инак няма да минете оттук.

— Защо искате да ме изпитате — от любов ли или от ненавист?

А рицарят отвърнал:

— Уверявам ви, от любов ви предизвиквам на двубой, не от ненавист.

— Може и тъй да е — рекъл сър Динадан, — ала сурова е любовта ви, щом искате да ми я докажете в бой с остро копие. Но, любезни рицарю, ако толкоз настоявате да се биете с мен, нека се срещнем в двора на крал Артур и там ще премеря сили с вас.

— Добре тогава — рекъл рицарят, — щом не желаете да се биете, кажете ми, моля ви, името си.

— Благородни рицарю — отвърнал той, — името ми е сър Динадан.

— Ах — рекъл рицарят, — много съм слушал за вас, защото сте храбър и благороден рицар, и ви уверявам, че ви почитам най-дълбоко.

— Щом е тъй — рекъл Динадан, — няма причина да се сражаваме един с друг.

И тъй, двамата се разделили. И същия този ден сър Динадан стигнал в Камелот, дето бил крал Артур. И поздравил той краля и кралицата, сър Ланселот и сър Тристан, и всички в двора му се зарадвали, тъй като бил благороден и мъдър, учтив и славеи рицар. Ала най-много обичал сър Динадан безстрашният рицар сър Тристан и го почитал повече от всеки друг рицар, с изключение на сър Ланселот. Сетне кралят запитал сър Динадан какви приключения е преживял.

— Сър — рекъл Динадан, — преживях много приключения и някои от тях крал Марк знае, ала други не.

После кралят изслушал разказа на сър Динадан за туй как двамата със сър Паломид стигнали пред замъка на Вълшебницата Морган и как сър Ламорак се сражавал сам и победил дванайсет рицари, като четирима от тях убил, а сетне повалил сър Паломид и самия него.

— Никак не ми се вярва — рекъл кралят, — тъй като сър Паломид е твърде храбър рицар.

— Това е самата истина — рекъл сър Динадан, — ала сър Ламорак с всеки свой удар доказа, че е по-добър от него. — И описал той на краля целия двубой и как сър Паломид се сражавал по-неумело, получил повече рани и изгубил повече кръв. — И няма съмнение — рекъл сър Динадан, — че ако схватката им бе продължила, сър Паломид щеше да бъде убит.

— Иисусе Христе — рекъл крал Артур, — това ми се вижда твърде чудно.

— Сър — рекъл Тристан, — не се чудете, защото добре знам, че няма днес на света по-храбър рицар, тъй като съм изпитал силата му. И ще ви кажа — никой рицар не ме е изморявал толкова в двубой освен самия сър Ланселот. И няма на света рицар освен сър Ланселот, който да се сражава тъй славно, както сър Ламорак.

— Ей Богу — рекъл кралят, — бих искал този рицар сър Ламорак да дойде в моя двор.

— Сър — рекъл Динадан, — знайте, че той скоро ще бъде тук, а с него и сър Паломид, ала за жалост сър Паломид още не може да язди.

Глава 21

Как крал Артур обявил турнир и как сър Ламорак участвал в него и повалил сър Гауейн и много други

И след три дни кралят обявил турнир недалече от един манастир. И много рицари на Кръглата маса се готвели за него, тъй като сър Гауейн и братята му щели да участват. Ала Тристан, Ланселот и Динадан отказали да се сражават и решили, от любов към крал Артур, да оставят сър Гауейн и братята му да се увенчаят с първенството, ако могат.

И тъй, на сутринта сър Гауейн и четиримата му братя се приготвили за турнира и извършили славни бойни подвизи. И сър Ектор де Марис се сражавал с чудна сила, ала сър Гауейн надминал всички от това войнство и затуй крал Артур и рицарите му отначало признали сър Гауейн за първенец.

Ала ето че крал Артур съгледал да излиза от близката гора рицар, придружаван от двама оръженосци, и носел този рицар щит, покрит с кожа. Приближил се той незабелязано и изведнъж се хвърлил в битката, та скоро повалил с едно копие двама от рицарите на Кръглата маса. Ала случило се, че в схватката загубил покривалото на щита си и тогава кралят и всички други видели, че носи червен щит.

— О, Иисусе Христе — рекъл крал Артур, — гледайте там онзи снажен рицар, онзи с червения щит!

И в миг се вдигнала голяма глъчка и се чули викове:

— Пазете се от рицаря с червения щит!

И за кратко време той повалил тримата братя на сър Гауейн.

— Кълна се в Господа Бога — рекъл крал Артур, — струва ми се, че това е най-славният воин с копие, когото съм виждал.

Ала още неизрекъл това, видял как рицарят се спуснал срещу сър Гауейн и го ударил с такава сила, че го повалил от коня с все седлото му.

— Я гледай — рекъл кралят, — сър Гауейн лежи на земята. Много бих искал да разбера кой е онзи рицар с червения щит.

— Познавам го добре — рекъл сър Динадан, — ала засега няма да научите името му от мен.

— Кълна се в живота си, онзи рицар се бие с копие по-умело от сър Паломид — рекъл сър Тристан — и ако искате да знаете името му, то е сър Ламорак Уелски.

И додето те разговаряли тъй, сър Гауейн и рицарят пак се хвърлили един срещу друг и онзи повалил сър Гауейн от коня и тежко го наранил. И пред очите на крал Артур освен сър Гауейн и братята му той повалил още двайсет рицари. И тъй, без никакво съмнение, нему се паднала наградата като на ненадминат по храброст рицар, ала незабелязано и за учудване на всички той изведнъж напуснал полесражението и изчезнал в гората. Само крал Артур видял това, тъй като не откъсвал очите си от него.

Тогава кралят, сър Ланселот, сър Тристан и сър Динадан яхнали конете си и препуснали подир храбрия рицар сър Ламорак Уелски и скоро го настигнали. И кралят рекъл тъй:

— Любезни рицарю, добре сме ви намерили!

Като видял краля, той свалил шлема си и го поздравил, а сетне съгледал сър Тристан, слязъл от коня и се затичал към него, защото искал да прегърне коленете му. Ала сър Тристан не му позволил, а сам слязъл от коня си, преди сър Ламорак да стигне до него, та двамата се прегърнали и голяма била радостта им.

Възрадвал се тогава и кралят, а също и всички рицари на Кръглата маса освен сър Гауейн и братята му. И като узнали, че това е сър Ламорак, възненавидели го и люто го намразили, задето ги посрамил на този ден. Сетне Гауейн повикал тайно братята си на съвет и им рекъл:

— Любезни мои братя, добре виждате, че ние мразим тоз, що крал Артур обича, а когото ние обичаме, той мрази. И да знаете, храбри мои братя, че този сър Ламорак нивга не ще ни обикне, защото ние убихме баща му, крал Пелинор, като мислехме, че той е погубил нашия баща, краля на Оркни. И заради смъртта на Пелинор сър Ламорак опозори майка ни, затова искам да си отмъстим.

— Сър — рекли братята на Гауейн, — кажете ни как и по какъв начин смятате да отмъстим, и ние ще бъдем готови да ви помогнем.

— Добре тогава — рекъл Гауейн, — вие само си мълчете и скоро ще намерим сгоден случай.

Глава 22

Как крал Артур накарал крал Марк да се помири със сър Тристан и как двамата тръгнали за Корнуол

Сега да продължим нататък, да оставим сър Гауейн и да говорим за крал Артур, който един ден рекъл на крал Марк:

— Сър, окажете ми тази милост и изпълнете молбата, която имам към вас.

— Сър — отвърнал крал Марк, — ще изпълня всичко, каквото пожелаете, стига да е по силите ми.

— Сполай ви, сър — рекъл крал Артур. — Ето какво ще ви помоля — да бъдете милостив господар спрямо сър Тристан, понеже той е мъж твърде достоен, и го вземете със себе си в Корнуол, за да навести приятелите си, и се отнасяйте дружелюбно с него.

— Сър — отвърнал крал Марк, — заклевам се в живота си, във вярата си в Бога и във верността, която ви дължа, че заради вас ще го почитам доколкото ми е възможно.

— Сър — рекъл крал Артур, — ще ви простя всичкото зло, що сте ми причинили, ако потвърдите думите си с клетва върху Библията.

— На драго сърце — рекъл крал Марк.

И тъй, заклел се той над една Библия пред краля, а с него и всичките му рицари, а после крал Марк и сър Тристан си стиснали здраво ръце. Ала въпреки туй, както се оказало по-късно, крал Марк имал най-коварни намерения, тъй като хвърлил сър Тристан в тъмницата искал подло да го убие.

Скоро след това крал Марк се сбогувал, за да се отправи обратно към Корнуол, а сър Тристан се приготвил да върви с него. Тогава много от рицарите на Кръглата маса се наскърбили и угрижили безмерно, ала най-вече се наскърбили сър Ланселот, сър Ламорак и сър Динадан, защото добре знаели, че крал Марк ще убие или погуби сър Тристан.

— Уви — рекъл Динадан, — наистина ли моят господар сър Тристан си отива?

И сам сър Тристан така се натъжил, че едва не обезумял от мъка.

— Горко ни! — рекъл сър Ланселот на крал Артур. — Що сторихте? Лишавате се от най-достойния мъж, който нявга е идвал в двора ви.

— Той сам пожела това — отвърнал Артур. — Друго не можех да сторя. Направих всичко, каквото бе по силите ми, за да се сдобрят.

— Да се сдобрят ли? — рекъл сър Ланселот. — Не вярвайте на такова сдобряване, защото ще видите, че той ще убие сър Тристан или ще го хвърли в тъмница, тъй като е най-коварният и подъл рицар и крал на света.

И тогава сър Ланселот отишъл при крал Марк и му рекъл:

— Любезни кралю, знай, че сър Тристан ще дойде с теб в Корнуол, затова чуй съвета ми, внимавай да не извършиш предателство срещу него, защото, ако сториш някакво зло на този рицар чрез коварство и измама, заклевам се в Бога и в рицарската си чест, че ще те убия със собствените си ръце.

— Сър Ланселот — рекъл кралят, — твърде тежки думи ми надумахте, след като сам видяхте как се заклех и най-почтено се врекох пред краля и всичките му рицари, че няма да го убия или погубя с предателство. Ще бъде преголям позор за мен да наруша дадената дума.

— Добре говорите — отвърнал сър Ланселот, — ала сте известен като низък подлец и измамник, та никой не може да ви вярва. Всички знаят защо дойдохте в тази страна и причината е единствено тази, че искахте да убиете сър Тристан.

И тъй, сред всеобща скръб крал Марк и сър Тристан се отправили заедно по пътя, защото такова било желанието на сър Тристан и неговата воля — да иде в Корнуол с крал Марк, и всичко това било с цел да види отново Хубавата Изолда, тъй като без нея сър Тристан не можел да живее.

Глава 23

Как сър Персивал бил посветен в рицарство от крал Артур и как една няма девойка проговорила и го завела при Кръглата маса

Сега нека се върнем отново при сър Ламорак и да разкажем за братята му: за сър Тор, който бил първият син на крал Пелинор, ала заченат от жената на говедаря Арий и поради това незаконороден, за сър Агловал — първия му син, роден в законен брак, и за сър Ламорак, Дорнар и Персивал, които също били негови законни синове.

И тъй, след като крал Марк и сър Тристан си тръгнали от двора, всички много скърбели и тъгували за сър Тристан и цели осем дни кралят и рицарите му не знаели що е смях и веселие.

Ала на вечерта на осмия ден дошъл в двора един рицар, придружаван от млад оръженосец. И когато рицарят свалил въоръжението си, застанал пред краля и го помолил да посвети младия оръженосец в рицарство.

— От какъв род произхожда? — запитал крал Артур.

— Сър — отвърнал рицарят, — син е на крал Пелинор, който някога вярно ви служеше, и брат на храбрия рицар сър Ламорак Уелски.

— Това е добре — рекъл кралят, — ала кажете ми защо желаете тъкмо аз да го посветя в рицарство?

— Трябва да знаете, господарю мой и кралю, че този млад оръженосец е брат не само на сър Ламорак, а и мой брат и името ми е Агловал.

— Сър Агловал — рекъл Артур, — заради обичта ми към Ламорак, а също и към баща му той утре ще бъде посветен в рицарство. А сега кажете ми как е името му.

— Сър — рекъл рицарят, — името му е Персивал Уелски.

И тъй, на сутринта крал Артур го посветил в рицарство в Камелот, ала и той, и рицарите му мислели, че ще мине много време, преди младежът да се прояви като смел воин. Затуй, когато кралят седнал на трапезата, а след него и всички славни рицари, той му отредил място сред най-обикновените рицари и сър Персивал седнал там, дето му заповядал кралят.

Имало по туй време в свитата на кралицата една девица от благороден род, ала била няма и не можела да изрече ни дума. И на този ден тя влязла право в трапезната зала, отишла при сър Персивал, хванала го за ръка и продумала високо, та да чуят кралят и всички рицари:

— Стани, сър Персивал, благородни рицарю и избранико божи, и ела с мен. — И с тези думи го завела до Гибелния стол и рекла: — Благородни рицарю, седни на този стол, защото той принадлежи на теб и на никой друг.

Сетне си отишла и начаса поискала да извикат свещеник. И след като той я изповядал и й дал свето причастие, тя умряла.

А кралят и целият му двор се възрадвали на сър Персивал.

Глава 24

Как сър Ламорак споделил ложето на съпругата на крал Лот и как сър Гахерис убил родната си майка

Сега да се върнем към сър Ламорак, когото в двора твърде много възхвалявали. Скоро сър Гауейн и братята му изпратили вестоносци да повикат майка им в един замък недалеч от Камелот. И всичко това те сторили с намерение да убият сър Ламорак. И едва изминали няколко дни, откак кралицата на Оркни пристигнала там, сър Ламорак узнал, че тя е наблизо, и го обзела страст. И тъй, за да бъде разказът ни кратък, той й пратил вест и двамата си определили една нощ, през която да се срещнат.

Ала сър Гахерис узнал за това и отишъл в замъка по-рано същата нощ и там причакал сър Ламорак и го видял да идва в пълно въоръжение. И като слязъл от седлото, сър Ламорак завързал коня си при една тайна врата, влязъл в покоите и свалил доспехите си, а после легнал в постелята на кралицата. И голяма била радостта и на двама им, защото страстно се любели.

Тогава рицарят сър Гахерис изчакал сгоден момент, промъкнал се в пълно въоръжение до постелята с гол меч в ръка и изведнъж хванал майка си за косите и с един удар й отсякъл главата. И когато сър Ламорак усетил да го облива топлата кръв на таз, що толкова обичал, слисал се и се потресъл от печалното деяние на този рицар. И тозчас, както бил по риза, сър Ламорак скочил от леглото, обезумял от скръб, и рекъл:

— Ах, сър Гахерис, рицарю на Кръглата маса, позорно и долно дело извършихте за ваш срам. Уви, защо убихте майка си, която ви е родила? С по-голямо право трябваше да убиете мен!

— Ти ни нанесе тежко оскърбление — рекъл Гахерис, — а човек се ражда и живее да пази честта си! Трябваше да внимаваш с кого се захващаш, защото опозори мен и братята ми, а баща ти уби нашия баща. Сега пък те намерих в постелята на майка ни и това вече е голям позор за нас. Колкото до баща ти сър Пелинор, брат ми, сър Гауейн, и аз го убихме.

— Несправедливо сте постъпили — рекъл сър Ламорак, — тъй като не баща ми уби вашия баща, а Балин Свирепи[1]. И за смъртта на баща ми още не е отмъстено.

— Остави тези приказки — отвърнал сър Гахерис, — понеже заради оскърбителните ти думи щях да те убия, ала тъй като си гол, срамувам се да го сторя. Все пак искам да знаеш, че където те намеря, ще те убия. А майка ми не ще ни позори повече. Върви, сложи си доспехите и се махай оттук.

Видял сър Ламорак, че няма друг изход, бързо се облякъл, яхнал коня си и потънал в скръб, напуснал замъка. Ала от срам и мъка не искал да се върне в двора на крал Артур, та поел в обратна посока.

И когато узнал, че Гахерис е убил майка си, кралят люто се разгневил и му заповядал да напусне двора. А трябва да знаете, че сър Гауейн също бил обзет от гняв, задето Гахерис убил майка им, а сър Ламорак оставил жив. И по тази причина кралят бил твърде разгневен, а с него и сър Ланселот, и много други рицари.

— Сър — рекъл сър Ланселот, — това голямо зло и коварство е извършено с предумишлена измама, за да бъде сестра ви позорно убита. Смея да твърдя, че всичко туй е сторено най-предателски, и ще ви кажа още, а това е твърде жалко, че сега ще се лишите от храбрия рицар сър Ламорак. Знам и съм сигурен също, че ако сър Тристан научи за случилото се, никога вече не ще се върне в двора ви, а това ще причини голяма вреда на вас и на всичките ви рицари.

— Да не дава Бог да се лиша от сър Ламорак или от сър Тристан, защото така ще загубя двама от най-славните рицари на Кръглата маса.

— Сър — рекъл сър Ланселот, — не ще и съмнение, че ще се лишите от сър Ламорак, защото сър Гауейн и братята му по един или друг начин ще го убият, тъй като са намислили и са се заклели да го погубят, когато намерят сгоден случай.

— Не ще допусна това — рекъл Артур.

[1] Балин Свирепи не е убил крал Лот, както твърди тук Малори, тъй като в Книга втора, глава 10, се разказва как крал Пелинор убил крал Лот в честен двубой. Балин Свирепи нанася Пагубния удар на крал Пелам (срв. Книга втора, глава 15). Не може да се предполага, че сър Ламорак тук съзнателно лъже, за да избегне отмъщението на синовете на крал Лот — това би било в пълно противоречие с образа му на храбър и благороден рицар. Вероятно слава дума за едно от несъответствията, които не липсват в почерпеното от многобройни източници повествование на Малори. ↑

Глава 25

Как сър Агравейн и сър Мордред срещнали един препускащ рицар и как двамата били победени в бой, а също и за сър Динадан

Сега да оставим сър Ламорак и да разкажем за братята на сър Гауейн и особено за сър Агравейн и сър Мордред.

Както странствали те и търсели приключения, срещнали един тежко ранен рицар, който препускал с все сила, и го попитали защо бяга.

— Любезни рицари — рекъл той, — преследва ме един рицар, за да ме убие.

И случило се, че минал оттам сър Динадан, ала не предложил да им помогне, затуй само сър Агравейн и сър Мордред обещали да го защитят. И ето че скоро дошъл онзи рицар, приближил се до тях и ги предизвикал на двубой. Тогава сър Мордред препуснал насреща му, ала рицарят го повалил през задницата на коня. Видял това сър Агравейн и се втурнал към рицаря, ала той и него преметнал както Мордред и рекъл:

— Благородни рицари, знайте и двамата, че аз, Брюнис Безмилостни, ви сторих туй зло.

А сетне пет-шест пъти минал с коня си връз тялото на сър Агравейн.

Като видял това сър Динадан, разбрал, че ще бъде позор, ако не се сражава с него. И тъй, двамата връхлетели един връз друг и сър Динадан с чудна мощ го повалил от седлото. Тогава рицарят отново яхнал коня си и избягал, макар че бил един от най-смелите рицари по времето на крал Артур и безпощаден погубител на всички достойни рицари. Сетне сър Динадан отишъл при сър Мордред и сър Агравейн.

— Благородни рицарю — рекли те, — славно се бихте и славно отмъстихте за нас, затова молим ви, кажете ни името си.

— Любезни рицари, нима не знаете кой съм? Името ми е сър Динадан.

Като разбрали, че това е сър Динадан, двамата още повече се разгневили, понеже безмерна била омразата им към него заради сър Ламорак. Защото такъв бил обичаят на Динадан, че тачел всички честни и храбри рицари и ненавиждал онези, които погубвали честните рицари. И никой не мразел сър Динадан освен онези, що били известни като подли убийци.

Тогаз се обадил раненият рицар, когото преследвал Брюнис Безмилостни — името му било Далан, — и рекъл:

— Ако си Динадан, ти погуби баща ми.

— Може и тъй да е — отвърнал Динадан, — ала той ме е предизвикал на двубой и съм го сторил в самоотбрана.

— Кълна се в живота си, ще умреш заради това си деяние — викнал Далан и тозчас вдигнал щит и приготвил копие за бой.

Ала, накратко казано, сър Динадан го повалил от коня с такава сила, че той едва не си счупил врата. И по същия начин повалил той сър Мордред и сър Агравейн. След време, когато търсел Светия граал, те подло и коварно убили сър Динадан, с което сторили голямо зло, понеже той бил известен като шегобиец и твърде славен рицар.

И тъй, сър Динадан отишъл в един замък, който се наричал Красивата долина, и там намерил сър Паломид, тъй като раната, нанесена му от сър Ламорак, още не била заздравяла. И разказал му Динадан всичко, каквото бил чул и видял за сър Тристан и как той се отправил с крал Марк към Корнуол, защото там щял да постигне всичките си желания и копнежи. Тогава сър Паломид люто се разгневил, защото обичал Хубавата Изолда и знаел, че само сър Тристан се радва на любовта й.

Глава 26

Как крал Артур и сър Ланселот получили писма от Корнуол и какво отговорили

Сега да оставим сър Паломид и сър Динадан в замъка Красивата долина и да се върнем пак в двора на крал Артур. Пристигнал там от Корнуол един рицар на Кръглата маса на име Фергус и донесъл на краля и на сър Ланселот добри вести за сър Тристан, предал им любезни писма от него и им разказал как го намерил в замъка Тинтагил.

И не след дълго дошла една девица, която донесла нови любезни писма за краля и за сър Ланселот, и била приета с голяма радост от краля, от кралица Гуиневир и от сър Ланселот. И в отговор те също написали любезни писма, ала сър Ланселот все предупреждавал сър Тристан да се пази от крал Марк и в писмата си го наричал „крал Лисица“, защото винаги постъпвал коварно и предателски. И в сърцето си сър Тристан бил много благодарен на сър Ланселот за това.

Сетне девицата се върнала при Хубавата Изолда и начаса й предала писмата от краля и от сър Ланселот, а тя безкрайно се зарадвала.

— Любезна девице — рекла Хубавата Изолда, — как е моят господар Артур, как са кралица Гуиневир и благородният рицар сър Ланселот?

А тя отвърнала с малко думи:

— Много са добре, понеже знаят, че вие и сър Тристан сте щастливи.

— Бог да ги възнагради — рекла Хубавата Изолда, — защото сър Тристан понесе много страдания заради мен и аз заради него.

Подир туй девицата отишла да предаде писма и на крал Марк. И като ги прочел и разбрал съдържанието им, кралят се разгневил на сър Тристан, тъй като помислил, че той е изпратил девицата при крал Артур, понеже в писмата си Артур и Ланселот го заплашвали. И като прочел заканите им, крал Марк решил, че сър Тристан готви някакво предателство.

— Девице — рекъл крал Марк, — ще отидеш ли пак да занесеш писма на крал Артур?

— Сър — отвърнала тя, — по ваша заповед ще ида където пожелаете.

— Добре тогава — рекъл кралят, — ела утре да вземеш писмата.

Сетне тя си отишла и казала на Хубавата Изолда и на сър Тристан, че пак ще носи писма на Артур.

— Щом е тъй, молим ви — рекли те, — като получите писмата, елате при нас да видим какво пише в тях.

— Ще сторя каквото мога, господарко, тъй като знаете, че за сър Тристан съм готова на всичко и отдавна му служа.

И тъй, на сутринта девицата отишла при крал Марк, за да получи писмата и да поеме на път.

— Реших днес да не пращам писма — рекъл крал Марк.

После, скрито и потайно, пратил писма на крал Артур, на кралица Гуиневир и на сър Ланселот по един слуга, който още същия ден тръгнал на път и скоро намерил краля и кралицата в Уелс, в града Карлеон. И когато дошъл този слуга с писмата, кралят и кралицата били на църква. Ала щом свършила литургията, кралят и кралицата тайно един от друг отворили писмата си. И писмото до краля било съвсем кратко и в него крал Марк го съветвал да се грижи за себе си, за жена си и за собствените си рицари, защото той самият можел да се грижи и да заповядва на жена си.

Глава 27

Как сър Ланселот се разгневил на писмото на крал Марк и за Динадан, който съчинил песен за крал Марк

Когато крал Артур прочел писмото, замислил се дълбоко и си спомнил какво била казала сестра му, кралица Морган Вълшебницата, за кралица Гуиневир и сър Ланселот. И дълго размишлявал за това. После си спомнил как сестра му неведнъж е доказвала, че е негов враг и че мрази кралицата и сър Ланселот, затова отпъдил подозренията от главата си. Сетне крал Артур още веднъж прочел писмото. И в самия му край крал Марк пишел, че смята сър Тристан за свой смъртен враг и нека крал Артур не се съмнява, че той ще отмъсти на сър Тристан. Тогава крал Артур люто се разгневил на крал Марк.

И когато кралица Гуиневир прочела своето писмо и разбрала смисъла му, безмерно се ядосала, понеже то било пълно с хули против нея и против сър Ланселот. И тя тайно изпратила писмото на сър Ланселот. А той, като прозрял коварната цел на написаното, толкова се разгневил, че легнал на постелята си и заспал. Ала сър Динадан видял всичко това, тъй като обичал да знае тайните на достойните рицари. И додето сър Ланселот спял, той измъкнал писмото от ръката му, прочел го дума по дума и от яд едва не се разплакал. Скоро сър Ланселот се събудил, отишъл до прозореца, прочел отново писмото и още повече се разгневил.

— Сър — рекъл сър Динадан, — защо сте така ядосан? Открийте сърцето си пред мен, тъй като знаете, че храня добри чувства към вас, макар да съм беден рицар и слуга на всички храбри рицари. Защото, въпреки че сам аз не съм славен рицар, обичам онез, които са достойни.

— Истина е — рекъл сър Ланселот, — вие сте предан рицар и понеже имам доверие във вас, ще ви открия тайната си.

И когато Динадан узнал всичко, рекъл:

— Ето съвета ми: не обръщай внимание на тези заплахи, защото крал Марк е такъв злодей, че с добри думи нищо не ще постигнете. Ала ще видите какво ще сторя — ще съчиня песен за него и като я съчиня, ще накарам един певец и арфист да я изпее в двора му.

Сетне отишъл и съчинил песента и научил един арфист на име Елиот да я пее. И след като той я започнал, научил и други певци да я изпълняват. И тъй по нареждане на сър Ланселот и на Артур певците отишли право в Уелс и в Корнуол и там пеели песента, съчинена от сър Динадан за крал Марк, а тя била най-хулната песен, пята някога под звуците на арфа или на друг инструмент.

Глава 28

Как сър Тристан бил ранен, за войната против крал Марк и как сър Тристан обещал да го избави

Сега да се върнем отново при сър Тристан и крал Марк. Случило се, че като се сражавал на един турнир, сър Тристан бил люто ранен и с копие, и с меч, ала въпреки това все той печелел първенството. Сетне, за да си отпочине, отишъл при един добър рицар, който живеел в замъка си в Корнуол и се наричал сър Динас Сенешала.

Тогава, за зла чест, дошли от Саксония[1] страховито множество воини в безчетни пълчища и слезли на брега близо до замъка Тинтагил и техен предводител бил храбрият воин Елиас.

И като разбрал крал Марк, че врагове са нахлули в земите му, дълбоко се опечалил и разтревожил, защото никак не желаел да моли за помощ сър Тристан, когото смъртно мразел. Тогава събрал съветниците си и те дълго мислили и претегляли злините, които щял да им причини могъщият неприятел, и най-сетне решили всички заедно и рекли на крал Марк тъй:

— Сър, знайте, че трябва да потърсите подкрепа от славния рицар сър Тристан, инак никога не ще ги победим, тъй като само той може да се сражава с успех срещу тях, а без него, все едно че ще гребем срещу течението.

— Тъй да бъде — рекъл крал Марк, — ще последвам съвета ви.

И макар никак да не му се искало, принуден бил да моли сър Тристан за подкрепа. Тогава, без да се бави, пратил вестители да го призоват в двора. И като научил сър Тристан, че крал Марк го вика, яхнал млад жребец и препуснал натам. И не след дълго застанал пред краля, а той му рекъл:

— Любезни племеннико сър Тристан, чуй защо те повиках: нахлуха в земите ми нашите врагове от Саксония и вече са твърде наблизо, затуй трябва да се сражаваме с тях незабавно и без отлагане, инак ще опустошат страната ни.

— Сър — отвърнал сър Тристан, — трябва да знаете, че съм готов да ви служа с всички сили. Ала знайте също и това, сър, че осем дни не бива да нося оръжие, тъй като раните ми още не са заздравели. А след това ще сторя каквото мога.

— Да бъде според волята ви — отвърнал крал Марк, — идете, починете си и съберете сили, а аз ще изляза да срещна саксонците с цялото си войнство.

И тъй, скоро кралят потеглил към Тинтагил, а сър Тристан отишъл да си лекува раните. И събрал кралят голямо войнство и го разделил на три дружини — първата дружина водел сър Динас Сенешала, сър Андред водел втората, а сър Аргиус от рода на крал Марк — третата. А саксонците имали три големи войски и безчет изпитани бойци.

И тъй, по съвета на рицарите си крал Марк излязъл да срещне неприятеля край стените на крепостта Тинтагил. Тогава храбрият рицар сър Динас препуснал напред и убил със собствените си ръце двама рицари. Сетне се започнала люта битка и много копия се прекършили, много мечове се строшили и много храбри рицари погинали. А сър Динас Сенешала все бил пръв сред воините на крал Марк. Така продължило сражението дълго време и безброй жертви били дадени, ала най-подир крал Марк и сър Динас волю-неволю трябвало да се оттеглят в крепостта Тинтагил, тъй като загубили много воини. А саксонците ги следвали по петите, та десет от тях се промъкнали зад портите, а четирима други били убити при спускането на подвижната решетка.

Тогава крал Марк проводил при сър Тристан един слуга да му съобщи колко жертви са дадени. А той пратил слугата обратно при краля и му поръчал:

— Кажи на крал Марк, че ще дойда веднага щом укрепнат силите ми, защото сега още не мога да му бъда полезен.

Този отговор получил крал Марк.

Дошъл тогава Елиас, поискал от краля да предаде крепостта и му рекъл:

— Сам виждате, че не ще я удържите още дълго.

— Сър Елиас — отвърнал кралят, — ще предам крепостта, ако в скоро време не получа подкрепа.

И крал Марк пак изпратил хора да викат сър Тристан на помощ. Ала този път сър Тристан бил вече оздравял и като взел със себе си десет храбри Артурови рицари, потеглил с тях към Тинтагил.

И щом наближил и видял огромното саксонско войнство, слисал се и се смаял. Тогава сър Тристан се промъкнал скришом през гората и край рововете и стигнал пред портите на крепостта. Ала тъкмо преди да влезе вътре, съгледал го един рицар и се хвърлил насреща му, и тозчас сър Тристан го повалил мъртъв наземи, а сетне сторил същото с още трима. И всеки един от десетте рицари убил по един воин. И така сър Тристан влязъл в крепостта Тинтагил. И като разбрал крал Марк, че сър Тристан е дошъл, твърде се зарадвал, а с него й цялото му войнство и всички ликували безмерно.

[1] Става дума за едно от нашествията на германското племе сакси или саксонци, които по-късно успяват заедно с англите и ютите да изтласкат келтите от Англия и да се установят там. Според някои исторически данни Артур — бил той крал или пълководец — дълго и успешно е воювал срещу тези нашественици. ↑

Глава 29

Как сър Тристан сразил вражеското войнство и как Елиас пожелал един рицар да влезе в двубой с него

На сутринта Елиас дошъл и викнал на крал Марк:

— Излез да се сражаваш, защото сега, след като дойде славният рицар сър Тристан, позор ще бъде за теб да се криеш зад стените.

И като чул тези думи крал Марк, разгневил се, ала нищо не отговорил, а отишъл при сър Тристан да се посъветва с него.

— Сър — рекъл сър Тристан, — ако позволите, аз сам ще му отговоря.

— На драго сърце — рекъл крал Марк.

Тогава сър Тристан повикал вестител и му заръчал:

— Съобщи на господаря си от името на краля и от мое име, че утре ще се сражаваме с него на открито поле.

— Как ви е името? — запитал пратеникът.

— Знайте, че името ми е сър Тристан Лионски.

И тъй, пратеникът си отишъл и предал на господаря си Елиас дума по дума каквото чул.

— Сър — рекъл сър Тристан на крал Марк, — моля ви, разрешете ми аз да предвождам утре войнството ви.

— Ще го сторя на драго сърце — рекъл крал Марк.

Тогава сър Тристан се заел да подготви войнството си за битката както било най-добре. Разделил той воините на шест дружини и наредил сър Динас Сенешала да предвожда най-предната, а останалите поверил на други рицари. И същата тази нощ сър Тристан заповядал да подпалят всички саксонски кораби и те потънали в студеното море.

И като узнал за туй Елиас, досетил се, че то е дело на сър Тристан, и рекъл:

— Намислил е той да ни погуби до един. Затова, добри ми другари, сражавайте се смело утре и не унивайте пред врага, защото никой рицар, пък бил той и най-храбрият на света, не може да победи всинца ни.

Сетне разделил войнството си на четири дружини все отлично въоръжени и изпитани бойци. И тогава онез, които били в крепостта, излезли, а тези отвън пък смело ги нападнали. И сър Динас извършил безчет бойни подвизи, ала въпреки това той и другарите му били отблъснати.

Тогаз излязъл сър Тристан и убил двама рицари с едно копие, а сетне започнал да сече наляво и надясно, та всички се чудели как е възможно сам човек да извърши такива смели подвизи. И добре се виждало, че сражението се води ту на разстояние колкото хвърлей стрела от крепостта, ту пък пред самите й порти.

Сетне в битката се втурнал бясно пълководецът Елиас и ударил крал Марк тъй силно по шлема, че той паднал от седлото. Тогава се притекъл сър Динас и пак качил крал Марк на коня.

Видял това сър Тристан, хвърлил се като лъв връз Елиас и го ударил с такава сила по шлема, че го повалил от седлото. Така се били те до мръкване, ала накрая поради безчетни жертви и многото ранени и двете войнства се оттеглили да си отдъхнат.

И когато крал Марк се прибрал в крепостта Тинтагил, от неговите рицари липсвали сто, а врагът отвън бил изгубил двеста. И тогава двете войнства се погрижили за ранените, а после се събрали на съвет. И трябва да знаете, че ни едните, ни другите желаели да се сражават повече, за да не се посрамят.

Когато пълководецът Елиас узнал за смъртта на своите воини, дълбоко се наскърбил, а сетне пък разбрал, че на останалите вече не им се иска да се бият, и извънредно се разгневил. Тогава от люта злоба Елиас пратил вестител при крал Марк да го запита дали може да намери рицар, който да защити честта му в двубой. И ако сам той успеел да убие рицаря на крал Марк, щял да изисква годишен данък от Корнуол.

— Ако пък неговият рицар убие моя — рекъл Елиас, — отказвам се навеки от това право.

Тогава пратеникът отишъл при крал Марк и му предал, че господарят му иска да узнае готов ли е да намери рицар, който да реши спора им в двубой с него. И като изслушал пратеника, крал Марк му казал да почака и че скоро ще получи отговор. Сетне повикал всичките си васали и ги запитал какво е най-добре да стори. И те до един начаса рекли:

— Нямаме желание да се сражаваме повече, защото, ако не беше храбростта на сър Тристан, едва ли щяхме да се избавим живи. Затова смятаме, че е най-добре да намерите рицар, който да влезе в двубой с него, както повелява рицарската чест.

Глава 30

Как сър Елиас и сър Тристан се сражавали за данъка и как сър Тристан убил Елиас

Ала макар всички да били съгласни с решението, не се намерил сред тях рицар, готов да влезе в двубой.

— Кралю — рекли те, — няма тук рицар, който да се осмели да мери сили с Елиас.

— Горко ми — рекъл крал Марк, — навеки ще бъда опозорен и погубен, освен ако племенникът ми сър Тристан не се съгласи да ме защити в този двубой.

— Трябва да знаете — рекли всички, — че той вчера извърши твърде много подвизи и е изтощен от боя и тежко ранен.

— Къде е той? — запитал крал Марк.

— Сър — отвърнали те, — почива си в постелята.

— Горко ми — рекъл крал Марк, — ако племенникът ми сър Тристан не се застъпи за мен, навеки съм погубен.

Тогава отишъл един рицар при сър Тристан и му повторил думите на крал Марк. И тозчас сър Тристан станал пъргаво, облякъл дълга роба и се явил пред краля и васалите му. И като ги видял всичките тъй уплашени, запитал какво ги мъчи.

— Зла чест ни сполетя — рекъл кралят и му разказал как Елиас му е пратил вест да намери рицар, който да се сражава за данъка на Корнуол. — Ала не мога да намеря никого. Колкото до вас, моите лордове смятат, че е позорно да искаме нещо повече, тъй като вчера с вашата храброст спасихте живота на всинца ни.

— Сър — рекъл сър Тристан, — разбирам, нужна ви е помощта ми и не ще дума, че ще сторя всичко, което е по силите ми, за да защитя честта и живота ви, макар да съм изтощен и тежко ранен. И щом сър Елиас постъпва тъй благородно, ще изляза на двубой с него и или ще падна на полето, или ще избавя Корнуол от позорния данък. Затова още начаса повикайте пратеника и му дайте отговор, додето раните ми са още скорошни, тъй като подир седем дни ще ме болят повече, отколкото сега. Затова кажете му да предаде на господаря си, че утре ще се сражавам с него.

Тогава довели пратеника пред крал Марк.

— Чуй, приятелю — рекъл сър Тристан, — иди бързо при господаря си и му кажи да приготви залог за данъка, както ще стори от своя страна и крал Марк. И кажи още на господаря си сър Елиас, че аз, сър Тристан, рицар на крал Артур и на Кръглата маса, утре ще се срещна с него на кон и ще се сражавам, додето конят ми издържи, а сетне ще продължим битката пешком до смърт.

Изгледал тогава пратеникът сър Тристан от глава до пети, а после си тръгнал, отишъл при господаря си и му казал какъв отговор е получил.

И скоро двете страни си разменили заложници и се врекли, че който спечели в двубоя, негова ще бъде крайната победа. Сетне двете войнства се струпали околовръст на полето пред замъка Тинтагил, ала само сър Тристан и сър Елиас били въоръжени.

И когато всичко било готово, те застанали един срещу друг, а после препуснали с все сила напред. И тъй яростно се сблъскали двамата рицари, че и те, и конете им се строполили на земята. Ала те пъргаво скочили на крака, вдигнали щитове на рамо и с голи мечове в ръка се хвърлили в такава битка, та сякаш огън пламнал помежду им. И тъй се дебнели и удряли, тъй се секли по шлемове и ризници, тъй блъскали щитове и си нанасяли такива люти рани, че гореща кръв потекла буйно по земята.

И след като се били повече от един час, сър Тристан започнал да отпада, взел да залита и да отстъпва. Видял това сър Елиас, нахвърлил се яростно върху му и го ранил на много места. А сър Тристан все дебнел и удрял и заставал ту от едната, ту от другата му страна и едва успявал да се запази с щита, та всички казвали, че е вече победен, защото на един негов удар сър Елиас отвръщал с двайсет.

Тогава саксонците се смеели весело, а воините на крал Марк горко скърбели.

— Горко ни — рекъл крал Марк, — навеки сме опозорени и погубени.

Защото, както разказва книгата, освен сър Ланселот никога по-рано сър Тристан не бил срещал такъв могъщ противник.

И както стояли двете войнства и едните се смеели, а другите плачели, сър Тристан си спомнил за своята дама, Хубавата Изолда, която го гледала, и си помислил, че може би никога вече не ще се радва на любовта й. И тозчас вдигнал с нова сила щита си, който доскоро едва държал, хвърлил се срещу сър Елиас и започнал да му нанася тежки удари, двайсет за един, разтрошил на парчета щита и ризницата му и гореща кръв рукнала по земята.

Тогава крал Марк и всички корнуолци започнали да се смеят, а другите взели да плачат.

А сър Тристан все викал на сър Елиас: „Предай се!“ И като го видял как залита, рекъл му:

— Сър Елиас, твърде ми е жал за теб, защото си отличен рицар, най-смелият, когото съм срещал, след сър Ланселот.

При тези думи сър Елиас паднал на земята и умрял.

— Какво да нравя сега? — рекъл сър Тристан на крал Марк. — Това сражение свърши!

Тогава воините на Елиас си тръгнали, ала крал Марк взел от тях мнозина в плен заради вредите и злото, които му причинили, а останалите изпратил обратно в земите им да съберат пари, за да откупят другарите си.

После лечители прегледали раните на сър Тристан и ги изцерили. И въпреки сторените му добрини крал Марк все гледал да погуби сър Тристан. Ала, макар сам да виждал и често да му напомняли за коварството на крал Марк, сър Тристан никак не се пазел, понеже желаел да бъде там, където е Хубавата Изолда.

Глава 31

Как на голямото празненство, уредено от крал Марк, дошъл един арфист и изпял песента, съчинена от сър Динадан

Сега да оставим тази история и да разкажем за арфистите, които сър Ланселот и сър Динадан изпратили в Корнуол. И на едно голямо празненство, уредено от крал Марк поради радостта му, че саксонците са прогонени от неговите земи, дошъл арфистът Елиот, който знаел песента, съчинена от Динадан, тайно я изпял на сър Тристан и му казал, че Динадан я е съчинил за крал Марк. И когато я чул, сър Тристан рекъл:

— Господи Иисусе Христе! Този Динадан умее и добри дела да върши, ала и зло да стори, комуто трябва.

— Сър — рекъл Елиот, — дали да изпея тази песен пред крал Марк?

— Пей и не бой се — рекъл сър Тристан, — аз ще те закрилям.

И като седнали всички на трапезата, дошъл там Елиот арфистът и понеже бил твърде прочут, хората с радост го слушали, а той изпял песента, съчинена от Динадан, в която се разказвало за множество коварни и позорни дела, извършени от крал Марк.

Когато Елиот свършил песента си, крал Марк люто се разгневил и рекъл:

— Арфисте, как смееш да се одързостиш дотам, че да изпееш такава песен пред мен?

— Сър — отвърнал Елиот, — добре ви е известно, че съм менестрел и трябва да се подчинявам на тези лордове, чийто герб нося. И, сър, трябва да знаете, че рицарят на Кръглата маса сър Динадан съчини тази песен и ми заповяда да я изпея пред вас.

— Право казваш — рекъл крал Марк, — и понеже си менестрел, ще те пусна да си идеш, ала заповядвам ти час по-скоро да се махнеш от очите ми.

И тъй, арфистът си тръгнал и отишъл при сър Тристан, та му разказал какво се случило. Тогава сър Тристан написал най-любезни писма до Ланселот и сър Динадан, а на менестрела дал придружители да го изведат от Корнуол.

Ала малко е да се каже, че крал Марк побеснял от яд, като чул песента, изпята пред него. И понеже смятал, че е съчинена по поръка на сър Тристан, намислил да го убие, а заедно с него да погуби и всичките му доброжелатели в двора.

Глава 32

Как крал Марк убил най-коварно брат си, сър Бодуин, въпреки добрините, които той му бил сторил

Сега да разкажем една друга история, която се случила между крал Марк и брат му, славния принц Бодуин, когото всички в кралството много обичали.

Случило се, че неверниците сарацини слезли на корнуолския бряг скоро след като саксонците си отишли. И когато славният принц Бодуин узнал за това, тайно и бързо събрал хората си. И преди да съмне, заповядал да сложат гръцки огън[1] в три от собствените му кораби, сетне вдигнал, без да се бави, платната и носени от вятъра, корабите се вклинили сред сарацинската флотилия. И накратко казано, тези три кораба подпалили всички неприятелски съдове и те до един потънали. И на разсъмване славният принц Бодуин и дружината му се хвърлили срещу неверниците с викове и крясъци и избили цялото им войнство на брой четирийсет хиляди и никой не се спасил жив.

И като научил за това крал Марк, люто се разгневил, че брат му се е покрил с такава слава. И понеже този принц бил обичан повече от него самия в тамошните земи, а също и защото Бодуин твърде почитал сър Тристан, намислил да го убие.

И тъй, обезумял от злоба, крал Марк, без да се бави, пратил вестители при славния принц Бодуин и съпругата му Англид със заръка тозчас да идат при него и да доведат и малкия си син, за да го види. И сторил това с намерение да погуби и детето заедно с баща му, тъй като бил най-коварният изменник на света. Уви, заради благородството му и славните му дела великодушният принц Бодуин бил убит.

И тъй, той дошъл със съпругата си Англид и додето се хранели, кралят се преструвал на любезен. Ала след обеда крал Марк се обърнал към брат си и му рекъл:

— Братко, какво стори, когато неверниците спряха край бреговете ни? Струва ми се, че твой дълг беше да ми известиш, за да мога сам да предвождам войнството в тази битка, защото редно беше славата да бъде моя, а не твоя.

— Сър — отвърнал принц Бодуин, — случи се тъй, че ако бях чакал да дойдеш, тези неверници щяха да опустошат земите ни.

— Лъжеш, коварни предателю — рекъл крал Марк, — ти винаги се стремиш да спечелиш слава, а мен да опозориш, и обичаш тези, дето аз мразя.

И с тези думи го пронизал в сърцето с кинжал и той вече дума не продумал.

Тогава лейди Англид горко заридала и изгубила свяст, като видяла как пред очите й убили нейния съпруг.

Сетне нищо повече не могло да се направи и принц Бодуин бил съблечен и приготвен за погребение. Ала Англид тайно взела наметалото и ризата на съпруга си и ги скрила.

И тогава много скърбели, ридали и тъгували сър Тристан, сър Динас, сър Фергус и всички други рицари, защото извънредно обичали принца.

Подир туй Хубавата Изолда заръчала да повикат при нея Англид, съпругата на принц Бодуин, и я посъветвала бързо да си иде от двора, защото инак малкият й син Ализандер Сирака щял да бъде убит. Като чула това, тя тозчас се качила на коня, взела детето си и потеглила на път с няколко бедни хора, които се осмелили да я придружат.

[1] Смес (вероятно от сяра, смола и селитра), горяща във вода и използвана в средните векове за военни цели. ↑

Глава 33

Как Англид, съпругата на Бодуин, избягала с малкия си син Ализандер Сирака и отишла в замъка Арундел

Ала макар да извършил това позорно деяние, крал Марк не наситил мъстта си, та тръгнал с меч в ръка из покоите на замъка да търси Англид и малкия й син. И като не я намерил, повикал един храбър рицар на име Садок и му заповядал под страх от смъртно наказание да доведе Англид и малкия й син.

И тъй, сър Садок тръгнал да догони Англид. И след десет мили я настигнал и й викнал да се върне и да иде с него при крал Марк.

— Уви, любезни рицарю — рекла тя, — какво ще спечелите от моята смърт и от смъртта на сина ми? Твърде много изстрадах вече и тежка загуба понесох.

— Господарко — рекъл Садок, — жално и скръбно ми е за вашата загуба. Затуй, господарко, ако напуснете тези земи заедно със сина си и го отгледате, додето възмъжее, та да отмъсти за смъртта на баща си, ще ви оставя да си отидете. Ала обещайте ми най-напред, че ще отмъстите за смъртта на принц Бодуин.

— Ах, благородни рицарю, Бог да възнагради добрината ви! Знайте, че дорасне ли синът ми Ализандер Сирака до рицарска възраст, ще получи от мен бащиното си наметало и ризата му с кървави петна и ще научи как е било всичко, та додето е жив, не ще забрави дълга си.

И при тези думи Садок се сбогувал с нея и двамата поели всеки по своя път с божията воля. И когато Садок се върнал при крал Марк, уверил го, че е удавил сина й, невръстния Ализандер, и кралят твърде се възрадвал.

Сега да разкажем за Англид, която денем и нощем препускала наслуки, за да прехвърли пределите на Корнуол, и само за кратко и на малко места спирала за отдих. И все вървяла тя в южна посока към брега на морето, додето най-подир стигнала в един замък, наричан тогава Магон, а днес известен като Арундел, който се намирал в Съсекс. И управителят на този замък я приел достойно и рекъл, че е добре дошла в собствения си дом. И там приели Англид с почести, тъй като съпругата на управителя била нейна близка роднина. А името на този управител било Белангер и той рекъл на Англид, че този замък й принадлежи по право като нейно наследство.

И там живяла Англид много лета и зими, додето Ализандер израснал младеж снажен и едър, какъвто нямало втори по сила в околните земи, и никой не можел да го надмине по умение в различните състезания.

Глава 34

Как Англид дала на сина си Ализандер окървавеното наметало в деня, когато бил посветен в рицарство, и какво му заръчала

Тогава един ден управителят Белангер отишъл при Англид и рекъл:

— Господарко, време е моят господар Ализандер да бъде посветен в рицарство, защото е твърде силен младеж.

— Сър — отвърнала тя, — и аз желая туй от все сърце, ала сетне ще трябва да му възложа най-тежката заръка, каквато една грешна майка някога е възлагала на чедото си.

— Постъпете според волята си — рекъл Белангер, — а аз ще го предупредя, че в скоро време ще бъде посветен в рицарство. Добре ще е това да стане на Благовещение през Велики пости.

— Тъй да бъде — рекла Англид. — Моля ви, пригответе всичко според обичая.

И тъй, Белангер отишъл при Ализандер и му открил, че на Благовещение през Велики пости ще бъде посветен в рицарство.

— Благодаря на Бога — рекъл Ализандер, — това е най-добрата вест за мен.

Тогава управителят наредил двайсет от синовете на най-видните благородници от най-славните родове да бъдат посветени в рицарство на същия този ден заедно с Ализандер. И в деня, когато Ализандер и двайсетте му другари били посветени в рицарство, по време на благодарствената литургия Англид отишла при сина си и му рекла тъй:

— О, скъпи, любезни мой сине, заклевам те в името на моята благословия и на високото рицарско звание, що получи днес, да чуеш какво ще ти кажа и какво ще ти заръчам.

С тези думи тя извадила кървава риза и кърваво наметало, по които личала отдавна засъхнала кръв. И когато Ализандер ги видял, сепнал се, побледнял и рекъл:

— Любезна майко, що значи това?

— Ще ти кажа, любезни сине, това са наметалото и ризата на родния ти баща, които той носеше в деня, когато бе убит. — И тя му разправила всичко и рекла: — И от благородство за делата му крал Марк го уби с кинжала пред очите ми. И затова ето какво ти заръчвам.

Глава 35

Как разказали на крал Марк за Ализандер и как той искал да убие Садок за това, че е спасил живота му

— Заръчвам ти, в името на моята благословия и на високото ти рицарство да отмъстиш на крал Марк за смъртта на баща си.

И при тези думи паднала в несвяст.

Тогава Ализандер се хвърлил към майка си, вдигнал я на ръце и рекъл:

— Любезна майко, тежка заръка ми възложи, ала ти обещавам, че ще отмъстя на крал Марк, когато мога, и се заклевам пред Бога и пред теб.

И когато празненството свършило, управителят, по съвета на Англид, се погрижил да намерят на Ализандер добър кон и здрави доспехи. Сетне младежът се сражавал с двайсетте си другари, що били посветени в рицарство заедно с него, и накратко казано, повалил ги всичките, защото никой не могъл да устои на ударите му.

Тогава един от тези рицари отишъл при крал Марк и му разказал всичко — как Ализандер бил посветен в рицарство и каква заръка получил от майка си, както вече чухте.

— Уви, коварство и предателство! — рекъл крал Марк. — А аз мислех, че този млад изменник е мъртъв. Горко ми, на кого мога да се доверя?

И с тези думи крал Марк грабнал меч и тръгнал из покоите на замъка да търси сър Садок и да го убие. И като видял сър Садок как крал Марк идва насреща му с меч в ръка, рекъл тъй:

— Пази се, кралю, и не се доближавай до мен. Трябва да знаеш, че аз спасих живота на Ализандер, защото ти подло и коварно уби баща му Бодуин след всичките добрини, що стори за теб и кралството ти. И затова моля всемогъщия Христос да даде сили и мощ на Ализандер да ти отмъсти. Чуй ме, кралю Марк, пази се от младия Ализандер, понеже той е вече рицар.

— Горко ми — рекъл крал Марк, — дето слушам един предател да говори така пред мен.

И тогава четирима рицари изтеглили мечовете си да убият сър Садок, ала той начаса ги сразил всичките пред очите на крал Марк. После, без да се бави, излязъл от своите покои, взел си доспехите, яхнал кон и бързо препуснал навън. И никой не го спрял, понеже ни сър Тристан, ни сър Динас, нито пък Фергус пожелали да сторят зло на сър Садок.

Тогаз крал Марк се разгневил и намислил да погуби сър Ализандер и сър Садок, който го бил спасил, защото кралят се боял от Ализандер и го ненавиждал повече от всеки друг рицар на света.

Ала когато сър Тристан узнал, че Ализандер е вече посветен в рицарство, тозчас му изпратил писмо, с което му заръчвал и го молел да иде в двора на крал Артур и там да се учи от сър Ланселот и да му служи вярно. Такова писмо изпратил на Ализандер братовчед му сър Тристан и той решил да изпълни заръката му.

Тогава крал Марк повикал при себе си рицаря, който му донесъл вестта за Ализандер, и му заръчал да остане в Корнуол.

— Сър — рекъл рицарят, — така и ще сторя, тъй като не смея да се върна в родината си.

— Не е голяма беда — рекъл крал Марк, — защото аз ще ти дам двойно повече земя, отколкото си имал там.

Ала не след дълго сър Садок се сражавал с този коварен рицар и го убил. И като научил това крал Марк, извънредно се разгневил. Тогаз изпратил писма до кралица Морган Вълшебницата и до кралицата на Северен Уелс и се обърнал с молба към тези две магьосници да заръчат на своите дами-чародейки и на свирепите рицари Малгрин и Брюнис Безмилостни да обиколят всичките тамошни земи, та Ализандер по никой начин да не може да се спаси, а да бъде пленен и убит. И всичко това намислил крал Марк, за да погуби Ализандер.

Глава 36

Как на един турнир сър Ализандер заслужил победата и за Вълшебницата Морган, и за това как се сражавал със сър Малгрин и го убил

Сега да се върнем към сър Ализандер, който, преди да се раздели с майка си, взел със себе си окървавената риза на баща си и я носил до сетния си час, за да му напомня за бащината смърт.

Решил Ализандер да послуша съвета на сър Тристан и да иде в Лондон при сър Ланселот. Ала случило се, като стигнал морския бряг, сбъркал пътя. И скоро на един турнир спечелил наградата, обещана от крал Карадос, тъй като повалил самия крал Карадос и двайсет негови рицари, а също и сър Сафер, рицар храбър и брат на храбрия рицар сър Паломид.

Всичко това видяла една девица и си рекла, че той е най-славният рицар, когото е виждала да се сражава на кон. И щом повалял някой рицар, карал го да се закълне, че една година и един ден няма да носи доспехи. И тя отишла при Вълшебницата Морган и начаса й разказала за него.

— Добра вест ми носиш — рекла Вълшебницата Морган, — тъй като отдавна желая да видя този рицар.

Сетне яхнала жребеца си и дълго яздила, ала най-подир спряла да си отдъхне в шатъра си. Минали тогава оттам четирима рицари — двама въоръжени и двама невъоръжени — и казали на Вълшебницата Морган имената си: първият бил Елиас де Гомерет, вторият Кар де Гомерет — те били въоръжените, а другите двама били от Камелерд, братовчеди на кралица Гуиневир, и единия наричали Гай, а другия Гарант — те били невъоръжените. И разправили тези четирима рицари на Вълшебницата Морган как близо до един замък млад рицар ги повалил.

— И девицата от онзи замък ни каза, че той едва наскоро бил посветен в рицарство и е още твърде млад. Ала ние мислим, че освен сър Тристан, сър Ланселот и славния сър Ламорак едва ли има рицар, който може да устои на копието му.

— Щом е тъй — рекла Вълшебницата Морган, — не след дълго ще открия този рицар, стига да остане в тукашните земи.

А сега да разкажем за девицата от онзи замък. След като Ализандер Сирака победил четиримата рицари, тя го повикала при себе си и му рекла:

— Благородни рицарю, готов ли си заради мен да влезеш в двубой и да се сражаваш с един рицар на име Малгрин, мой съсед, който отдавна вече върши злини из владенията ми? И каквото и да сторя, той не ми позволява да се омъжа и не допуска при мен никой рицар.

— Девице — отвърнал Ализандер, — ако този Малгрин дойде, додето съм тук, ще се сражавам с него и ще изложа заради вас недостойния си живот на опасност.

И тогава тя изпратила вестители да повикат Малгрин, защото той се подчинявал на заповедите й. И когато двамата рицари се съгледали един другиго, приготвили се за двубой и се хвърлили яростно напред и Малгрин прекършил копие о Ализандер, а той отвърнал на удара му с такава сила, че в миг го повалил от седлото наземи. Ала тозчас Малгрин пъргаво скочил на крака, вдигнал щит, изтеглил меч и го призовал да слезе от коня, като рекъл:

— Макар да ме надви с копие, ще видиш, че пешком ще устоя на силата ти като истински рицар.

— Достойни слова изрече — отвърнал Ализандер, слязъл бързо от коня и го дал на слугата си.

Сетне връхлетели един връз друг като два глигана и дълго си разменяли свирепи удари по шлемовете и щитовете, та се минали цели три часа, ала никой не можел да каже кой от тях е по-храбрият рицар. А в туй време дошла при девицата от замъка Вълшебницата Морган и двете наблюдавали двубоя.

А този Малгрин бил стар, опитен рицар и се славел като един от най-ловките рицари на света в пеши бой с меч, ала на кон имало и много по-силни от него. И този Малгрин все дебнел да убие Ализандер и му нанесъл толкоз дълбоки рани, че цяло чудо било, дето той още се държал на крака, тъй като загубил много кръв. Защото Ализандер се сражавал яростно, ала неумело, а противникът му бил коварен рицар и все го издебвал и го ранявал люто. И случвало се да се сблъскат те щит о щит като глигани или овни, та и двамата се строполявали на земята.

— Чуй ме, рицарю — рекъл Малгрин, — възпри ръката си за малко и ми кажи кой си.

— Не ще научиш от мен нищо, освен ако сам не пожелая това — отвърнал Ализандер.

— Кажи ми името си и защо си дошъл в тези земи, инак ще умреш от ръката ми. Чуй и знай — рекъл Малгрин, — че от любов към тази девица от замъка съм погубил за зла чест десет храбри рицари, а от гняв и гордост съм убил други десет.

— Кълна се в Бога — рекъл Ализандер, — това е най-позорното признание, що съм чувал от рицар, а и други не съм слушал да разправят, че са чували за такова недостойно признание, та ще бъде твърде жалко и голям срам за мен, ако те оставя жив. Затова брани се доколкото можеш и с всички сили, тъй като, заклевам се в рицарската си чест, или ти мен ще убиеш, или аз теб ще убия.

И тогава двамата пак се хвърлили свирепо един срещу друг и най-подир Ализандер повалил Малгрин на земята. После смъкнал шлема от раменете му и бързо му отсякъл главата. И като свършил и приключил тъй битката, извикал на слугата си да му доведе коня. И понеже мислел, че има още сили, опитал се да го яхне. Ала не успял и промълвил:

— Господи Иисусе Христе, помогни ми!

Дошла тогава при него Вълшебницата Морган и му рекла да не унива. Сетне го сложила на носилка между два коня и го завела в замъка, защото краката не го държали и нямал сили сам да ходи, тъй като шестнайсет люти рани го мъчели и особено една от тях можела да го погуби.

Глава 37

Как кралица Морган Вълшебницата завела Ализандер в замъка си и как изцерила раните му

После кралица Морган Вълшебницата прегледала раните му и ги намазала с такъв мехлем, че едва не умрял. И на сутринта, като влязла при него, той й се оплакал горко и тогава тя сложила друг мехлем, та болките се уталожили.

И не след дълго дошла девицата от замъка и рекла на Вълшебницата Морган:

— Моля ви, помогнете ми и сторете тъй, че този рицар да се венчае с мен, защото заслужи любовта ми със силата на ръцете си.

— Ще видите с какви думи ще го убедя — рекла Вълшебницата Морган. Сетне отишла при Ализандер и му заръчала:

— Както и да настоява тази дама да се венчаете с нея, откажете й, защото не е съпруга за вас.

И тъй, скоро девицата влязла в покоите му и го помолила да стане неин господар.

— Девице — рекъл Сирака, — благодаря ви за честта, ала все още нямам намерение да се женя в тези земи.

— Сър — рекла тя, — щом сам не желаете да се венчаете за мен, аз ви моля, понеже заслужихте това право в бой, дайте ме за съпруга на един тукашен рицар, който отдавна ме почита дълбоко и от много години ме люби.

— Съгласен съм — рекъл Ализандер, — и на драго сърце ще го сторя.

Тогава пратили вестител да повика рицаря, чието име било Герин Дебелака. И скоро девицата и той сключили ръце и тъй били венчани.

Сетне кралица Морган Вълшебницата отишла при Ализандер, накарала го да стане, настанила го в носилка между два коня и му дала питие, от което той три дни и три нощи спал, без да се пробуди, и така го завела в собствения си замък, който по туй време се наричал Хубавият изглед. Там Вълшебницата Морган застанала пред Ализандер и го запитала желае ли да оздравее.

— Кой би искал да е болен — рекъл Ализандер, — ако може да бъде здрав?

— Щом е тъй — рекла Вълшебницата Морган, — закълнете се в рицарската си чест от днес насетне една година и един ден да не напускате пределите на този замък и аз ви уверявам, че тогава лесно ще оздравеете.

— Съгласен съм — рекъл сър Ализандер.

И като се заклел, не след дълго оздравял напълно. Ала когато оздравял, Ализандер започнал да се кае, че е дал такава клетва, защото поради нея не можел да си отмъсти на крал Марк.

И скоро дошла там една девица, която била братовчедка на граф Де Пас и на Вълшебницата Морган. А по право замъкът Хубавият изглед принадлежал по наследство на нея. И тази девица влязла в замъка, дето лежал Ализандер, и го намерила в постелята му твърде скръбен и опечален.

Глава 38

Как Ализандер бил избавен от властта на кралица Морган Вълшебницата чрез помощта на една девица

— Благородни рицарю — рекла девицата, — ако желаете да се разтушите, ще ви кажа една добра вест.

— Хубаво ще е да чуя добра вест — рекъл Ализандер, — тъй като сега съм пленник на собствената си клетва.

— Сър — рекла тя, — трябва да знаете, че наистина сте пленник и участта ви е по-лоша, отколкото сам предполагате, защото моята господарка и братовчедка кралица Морган Вълшебницата ви държи тук, за да задоволи с вас страстта си, когато пожелае.

— О, да ме пази Господ от такава чест — рекъл Ализандер. — Предпочел бих да ме скопят, нежели да й доставя това удоволствие.

— С божия помощ — рекла девицата, — ако ми обещаете любовта си и постъпите според волята ми, ще ви избавя, без да се опозорите.

— Кажете ми по какъв начин ще сторите това — рекъл Ализандер — и ще имате любовта ми.

— Любезни рицарю — рекла тя, — този замък по право принадлежи на мен. И знайте също, че имам чичо, могъщия граф Де Пас, и той ненавижда Вълшебницата Морган повече от всички люде на света. Затуй ще му пратя вест и ще го помоля от обич към мен да разруши този замък заради позорните дела, що се вършат в него. И тогаз, като дойде той и постави гръцки огън по четирите краища на замъка, аз ще ви изведа през една тайна порта и там ще ви чакат конят и доспехите ви.

— Добре сте го намислили, девице — рекъл Ализандер.

— Сетне ще можете да останете тук, на мястото, дето се е издигал замъкът, една година и един ден и така няма да нарушите дадената дума — рекла девицата.

Тогава той я целунал и сторил всичко, що тя желаела и що носело наслада и на двама им.

И скоро девицата пратила вест на чичо си с молба да дойде и да разруши замъка, понеже, както се разказва в книгата, той отдавна искал да стори това, ала все отлагал заради нея. И като получил писмото й, графът тозчас отговорил, че на еди-кой си ден ще дойде и ще разруши замъка.

И когато наближило уреченото време, девицата показала на Ализандер тайната порта, която водела към градината, дето щели да го чакат конят и доспехите му. И ето че, като дошъл определеният ден, граф Де Пас пристигнал с четиристотин рицари и подпалил замъка от всички страни, та камък върху камък не останал от него.

И тъй, през цялото време, додето замъкът горял, Ализандер останал в градината, ала щом пламъците угаснали, тозчас възвестил, че една година и един ден ще брани мястото, дето се издигал замъкът Хубавият изглед, от всички рицари, които се осмелят да минат наблизо.

А имало в онези дни един херцог на име Ансирус, роднина на сър Ланселот. И този рицар бил прочут поклонник на Гроба Божи, тъй като всеки три години пътешествал до Ерусалим. И понеже цял живот ходел на поклонение, наричали го херцог Ансирус Поклонника. А имал този херцог дъщеря на име Алис, девица твърде красива, и заради баща й я наричали Алис Красивата поклонница. И като научила за обета на Ализандер, тя отишла в двора на Артур и рекла с висок глас пред всички рицари:

— Онзи от вас, който победи рицаря при разрушения замък, ще спечели за награда мен и моите земи.

Чули тези слова рицарите на Кръглата маса и мнозина от тях се зарадвали, защото тя била твърде красива и имала богати владения.

И тогава тя възвестила за решението си по замъци и градове, а същото сторил от своя страна и Ализандер. Сетне вдигнала шатрите си тъкмо до мястото, което Ализандер се заклел да брани.

И едва се настанила там, ето че дошъл един рицар от двора на крал Артур, който се наричал Саграмор Похотливи, и предизвикал Ализандер на двубой. И тъй, двамата се втурнали яростно и Саграмор Похотливи строшил копието си о щита на сър Ализандер, а той му нанесъл такъв мощен удар, че го повалил от седлото.

И когато Красивата Алис видяла как храбро се сражава сър Ализандер, помислила си, че до този ден не е срещала по-снажен рицар. Тогава изскочила от шатъра си, хванала поводите на коня му и рекла:

— Любезни рицарю, моля те в името на рицарската ти чест да ми покажеш лицето си.

— Тъй да бъде — рекъл Ализандер, — ще ти покажа лицето си. — И с тези думи той свалил шлема си и тя видяла лицето му.

— О, милостиви Иисусе Христе — рекла тя, — само теб ще обичам и никого другиго.

— Щом е тъй, покажете и вие лицето си — рекъл той.

Глава 39

Как Ализандер видял за пръв път Алис Красивата поклонница и как се сражавал с двама рицари, а после за него и за сър Мордред

Тогава тя вдигнала воала си. И като видял лицето й, той рекъл:

— Ето, намерих своята господарка и възлюбена. Кълна ви се, прекрасна девице, че само вам ще бъда верен през целия си живот.

— А сега, благородни рицарю — рекла тя, — кажете ми името си.

— Името ми е Ализандер Сирака — отвърнал той. — А сега, девице, кажете ми и вие вашето.

— Името ми е Алис Красивата поклонница — рекла тя, — а в благоприятен час ще разкрием един другиму кой от какъв род е.

И тъй, помежду им възникнала голяма любов.

Ала както разговаряли, дошъл при тях един рицар на име Харсуз Брадати и поискал да изпита с копие силата на сър Ализандер. Тогава сър Ализандер се сражавал с него и с първия удар го повалил през задницата на коня му.

Сетне дошъл друг рицар на име сър Хугон и сър Ализандер повалил и него, както сторил с първия. Тогава сър Хугон му предложил да премерят сили в бой с меч, а сър Ализандер го сразил само с три удара и малко оставало да го убие, ала онзи се предал.

После сър Ализандер накарал и двамата рицари да дадат дума, че не ще носят оръжие една година и един ден. Подир туй слязъл от коня и отишъл да си почине и да се подкрепи.

Тогаз девицата, която помогнала на сър Ализандер да се освободи от клетвата си, без да му мисли много, разказала на Алис как той бил пленник в замъка Хубавият изглед и как го избавила от пленничество.

— Сър — рекла Алис Красивата поклонница, — мисля, че сте твърде задължен на тази девица.

— Това е вярно — рекъл сър Ализандер.

И тогава Алис му казала от кой род е и рекла:

— Сър, трябва да знаете, че аз съм от рода на крал Бан, бащата на сър Ланселот.

— Прекрасна девице — рекъл Ализандер, — чувал съм от майка си, че баща ми е брат на крал и аз съм близък роднина на сър Тристан.

И не след дълго дошли там трима рицари и единият се казвал Вейнс, вторият — Харвис Крайбрежни, а третият — Перин Планински. И сър Ализандер ги повалил и тримата с едно копие и те паднали твърде зле, та дори не пожелали да се сражават пешком. И тогава той ги накарал да се закълнат, че не ще носят оръжие една година.

И щом си отишли те, сър Ализандер, както бил на кон, съзрял своята дама Алис да стои пред шатъра си и тъй загубил разсъдъка си от любов към нея, че не знаел на кон ли е, или стъпва на земята.

Ала в туй време дошъл коварният рицар сър Мордред и като видял колко захласнат е сър Ализандер по дамата, тозчас хванал поводите на коня му и почнал да го развежда насам-натам с намерение да го отдалечи от мястото, дето по-рано бил замъкът, и така да го посрами.

И когато девицата, която му помогнала да се избави от Вълшебницата Морган, зърнала как позорно го водят, въоръжила се, сложила щит на рамо, яхнала коня си и като взела гол меч в ръка, спуснала се с все сила връз сър Ализандер и му нанесла такъв удар, че искри излезли от очите му.

Щом усетил удара, Ализандер се огледал и начаса изтеглил меча си. Тогава девицата се извърнала и избягала, а сър Мордред се скрил в гората.

И като разбрал Ализандер как коварният рицар щял да го опозори, ако не била девицата, люто се разгневил, че е оставил сър Мордред да си иде безнаказано. Ала после сър Ализандер и Алис много се смели на това как девицата без жал го ударила по шлема.

И тъй, ден след ден Ализандер се сражавал на кон и пешком с мнозина рицари от двора на крал Артур, а и с безчет други рицари. Твърде дълго ще бъде да разкажем за всичките му битки, понеже цялата тази година той се сражавал ту с един, ту с друг рицар, а случвало се някои дни да се сражава и с трима или четирима, ала ни един рицар не могъл да го победи.

И като изминала годината, сър Ализандер си тръгнал оттам със своята дама Алис Красивата поклонница, а девицата ги последвала, защото не искала да се отдели от него. И така стигнали те в кралство Бенуик и там живели в радост и доволство.

Глава 40

Как сър Галахалт обявил турнир в Сурлуз и как рицарите на кралица Гуиневир трябвало да се сражават с всички, които дойдат там

Ала както се разказва в книгата, крал Марк не намерил покой, додето не го погуби най-предателски. А заченала Алис от сър Ализандер син, когото нарекли Белингер Жестоки. За щастие той отишъл в двора на крал Артур и там се прославил като отличен рицар и отмъстил за смъртта на баща си, тъй като коварният крал Марк убил подло и чрез измама и сър Тристан, и Ализандер.

А за зла чест сър Ализандер нямал щастие да попадне в двора на крал Артур. Защото, ако бил отишъл при сър Ланселот, тъй казвали онези, които го познавали, щял да се прослави като един от най-могъщите рицари по времето на Артур. И трябва да знаете, че мнозина дълбоко скърбели за него. Ала нека оставим всичко това и да започнем друг разказ.

Случило се така, че владетел на Сурлуз бил сър Галахалт Високородния принц и от земите му излезли много храбри рицари. И този благороден принц сам бил отличен воин и винаги държал при себе си безчет изпитани бойци. Дошъл веднъж той в двора на крал Артур и му казал, че има намерение и желание да обяви турнир в Сурлуз, ала понеже тези земи влизали в пределите на Артуровите владения, поискал от краля разрешение за този турнир.

— Ще ви разреша — рекъл крал Артур, — ала трябва да знаете, че аз не ще мога да дойда.

— Сър — рекла кралица Гуиневир, — моля ви, разрешете ми да ида на турнира.

— На драго сърце — отвърнал Артур, — тъй като сър Галахалт Високородния принц ще ви вземе под закрилата си.

— Сър — рекъл Галахалт, — да бъде волята ви.

— Сър — казала тогава кралицата, — позволете ми да взема със себе си онези рицари, които сама избера.

— Постъпете според желанието си — отвърнал крал Артур.

Тогава тя заповядала на сър Ланселот да се приготви за път заедно с най-храбрите рицари от двора. И тъй, оповестено било по малки и големи градове и замъци на кралството, че в Сурлуз сър Галахалт устройва турнир, който ще трае седем дни, и че сам Високородния принц, подкрепян от рицарите на кралица Гуиневир, ще се сражава с всички, които се явят там. И когато научили тази вест, крале и принцове, херцози и графове, барони и благородни рицари се приготвили да идат на турнира. И в уречения ден дошъл предрешен сър Динадан и извършил множество бойни подвизи.

Глава 41

Как сър Ланселот се сражавал на турнира и как сър Паломид защитил в двубой една девица

Тогава, по молба на кралица Гуиневир и на крал Багдемагус, в боя се впуснал сър Ланселот, ала бил предрешен и по тази причина малцина го познали. И случило се, че излязъл насреща му сър Ектор де Марис, родният му брат, и при сблъсъка копията и на двамата се прекършили в ръцете им. Ала те начаса грабнали нови копия и сър Ланселот повалил собствения си брат сър Ектор.

Видял това сър Блеоберис и нанесъл на сър Ланселот такъв удар по шлема, че той съвсем се замаял. Тогава сър Ланселот се разгневил и така свирепо стоварил меча си връз шлема на сър Блеоберис, че вратът му се извил назад до счупване. Сетне го ударил още веднъж и го повалил от седлото, а подир туй пришпорил коня си и се втурнал в най-гъстите редици на боя.

И когато кралят на Северен Уелс видял сър Ектор и Блеоберис да лежат на земята, люто се разгневил, защото и двамата били дошли с него да се сражават срещу рицарите от Сурлуз. Втурнал се в миг кралят на Северен Уелс върху сър Ланселот, ала от сблъсъка копието му се натрошило на парчета. Тогава сър Ланселот го настигнал и му нанесъл такъв удар с меча си по шлема, че той паднал от седлото. Ала не се минало много и кралят отново бил качен на кон.

Сетне връхлетели в боя едни срещу други рицарите на крал Багдемагус и на краля на Северен Уелс и започнали яростни схватки помежду им, ала рицарите от Северен Уелс скоро взели надмощие.

И като видял сър Ланселот, че неговата дружина отстъпва, хвърлил се с меч в ръка там, дето боят бил най-лют, и тъй сякъл наляво и надясно, повалял рицари от конете и им смъквал шлемовете, та всички се смаяли, че един-единствен рицар може да извърши такива подвизи.

Видял сър Мелиагант, синът на крал Багдемагус, неговите дела и се удивил на чудната му мощ. Ала като узнал кой е този рицар, досетил се, че сър Ланселот се е предрешил заради него. Тогава сър Мелиагант помолил един рицар да убие коня на сър Ланселот с копие или с меч.[1]

В туй време крал Багдемагус се приближил до един храбър рицар на име Сансейз и му рекъл:

— Любезни Сансейз, иди и влез в двубой със сина ми Мелиагант, ала не го жали, защото искам да го победиш и той да напусне сражението.

И тозчас сър Сансейз препуснал срещу сър Мелиагант и при сблъсъка двамата паднали от конете. Сетне се хвърлили в бой с меч и Сансейз щял да победи сър Мелиагант, ако не му се били притекли на помощ.

Тогава Високородния принц възвестил с рог края на битката и всички рицари свалили въоръжението си и се отправили на богато пиршество.

Ала дошла в туй време при Високородния принц красива девица и се оплакала, че един рицар на име Гонерис заграбил земите й. А този рицар също бил там и хвърлил ръкавица на нея или на онзи, който би се решил да се сражава от нейно име. И девицата поела тази ръкавица твърде натъжена, тъй като нямало кой да я защити. Тогава при нея дошъл един слуга и рекъл:

— Девице, ще сторите ли каквото ви кажа?

— На драго сърце — отвърнала девицата.

— Щом е тъй, идете при рицаря, който се е подслонил тук наблизо в една отшелническа килия и който преследва Лаещия звяр, и го помолете да се сражава за вас, защото съм сигурен, че той ще се съгласи.

И тя тозчас яхнала жребеца си и не след дълго намерила рицаря, а той бил сър Паломид. И когато му казала с каква молба е дошла, сър Паломид се въоръжил и тръгнал с нея, като й заръчал да иде при Високородния принц и да поиска съгласието му нейният рицар да я защити в бой.

— Имате позволението ми — рекъл Високородния принц.

Тогава рицарите излезли на полето да се сражават на кон и като взели копия в ръце, връхлетели един връз друг така настървено, че копията им се строшили. После изтеглили мечове и сър Паломид с един удар повалил сър Гонерис наземи. И в миг свалил шлема от главата му и я отсякъл.

Сетне всички отишли на вечеря. И тази девица се влюбила в сър Паломид, ала, както се разказва в книгата, те били роднини.

После Паломид се предрешил по следния начин — на щита му и на сбруята на коня бил изобразен Лаещия звяр. И като се приготвил тъй, пратил оръженосеца си при Високородния принц с молба да му позволи да се сражава с другите рицари, ала не и със сър Ланселот, от когото се боял. И Високородния принц му съобщил, че е добре дошъл и че сър Ланселот няма да влиза в бой с него. И тогава сър Галахалт Високородния принц заръчал да известят на всички, че който успее да повали сър Паломид, ще заслужи ръката на неговата девица.

[1] Както става ясно от Книга деветнайсета, причината за тази ненавист е любовта на Мелиагант към кралица Гуиневир. ↑

Глава 42

Как сър Галахалт и Паломид се сражавали и още за сър Динадан и Галахалт

Тук започва разказът за втория ден на турнира. И щом сър Паломид излязъл на полето, сър Галахалт Високородния принц застанал на другия му край. Тогаз двамата препуснали напред с тежки копия в ръка и връхлетели с такава сила, че копията им се строшили. И сър Галахалт блъснал сър Паломид тъй мощно, че той се олюлял назад, ала не изтървал стремената. Сетне двамата изтеглили мечове и взели да си разменят такива свирепи удари, че много славни рицари забравили битката и се събрали да ги гледат. Най-подир сър Галахалт Високородния принц нанесъл страховит удар по шлема на Паломид, ала шлемът бил толкоз здрав, че мечът не могъл да го пробие, а се плъзнал напред и отсякъл главата на коня му.

И когато Високородния принц видял храбрия рицар да пада наземи, засрамил се заради този удар. И тозчас слязъл от седлото и помолил храбрия рицар сър Паломид да приеме като дар коня му и да му прости за удара.

— Сър — рекъл Паломид, — благодаря ви за голямата добрина, защото един рицар никога не може да бъде посрамен в двубой с достоен мъж като вас.

И той възседнал този кон, а на Високородния принц тозчас довели друг.

— А сега — рекъл Високородния принц, — вървете при онази девица, защото вие я заслужихте.

— Ах — рекъл Паломид, — знайте, че и девицата, и аз сме на вашите заповеди.

И тъй, те се разделили и през този ден сър Галахалт извършил още славни бойни подвизи. Дошъл тогава Динадан и се сражавал със сър Галахалт и сблъсъкът им бил тъй стремителен, че копията се строшили в ръцете им. Ала Динадан мислел, че Високородния принц е по-изморен от него самия, и започнал да му нанася яростни удари, ала като видял, че не ще може да го повали, рекъл му:

— Господарю мой, моля ви, оставете ме да си ида и се заемете с другиго.

И тъй като Високородния принц не познал Динадан, любезно се съгласил заради благите му думи.

И тъй, двамата се разделили. Ала тозчас дошъл един рицар и казал на Високородния принц, че това бил Динадан.

— Кълна се — рекъл принцът, — горчиво съжалявам, че по този начин ми се изплъзна, защото сега дълго не ще се избавя от неговите подигравки и шеги.

И тогава сър Галахалт препуснал подире му и викал:

— Спри се, сър Динадан, в името на крал Артур!

— Не, не — отвърнал Динадан, — опазил ме Бог да се сражавам още веднъж с вас през този ден.

И както бил разгневен, Високородния принц влязъл в двубой с Мелиагант и така го ударил в гърдите, че ако бил паднал, щял да си счупи врата, а сетне със същото копие повалил още един рицар.

Тогава в битката се хвърлили рицарите от Северен Уелс и още мнозина другоземни рицари и малко оставало да сразят сурлузците, тъй като сър Галахалт Високородния принц бил тежко притиснат от вси страни. Ала в миг дошъл славният рицар Семонд Храбри с четирийсет рицари и ги отблъснал.

Тогава кралица Гуиневир и сър Ланселот възвестили с рог края на битката и всички рицари свалили въоръжението си и се отправили към пиршеството.

Глава 43

Как сър Аркад обвинил сър Паломид в предателство и как сър Паломид го убил

Като свалил доспехите си, Паломид помолил Високородния принц за подслон, дето да пренощуват той и девицата, и сър Галахалт заповядал да им бъде дадено всичко необходимо. Ала едва-що влезли в покоите си, дошъл един рицар на име Аркад, брат на Гонерис, когото по-рано Паломид убил заради земите на девицата. И този рицар Аркад нарекъл сър Паломид предател и го обвинил за смъртта на брат си.

— Ако повели Високородния принц — отвърнал Паломид, — ще отвърна с чест на думите ти.

И като разбрал какъв е спорът им, сър Галахалт им заповядал да идат на вечеря и рекъл:

— А след като добре се подкрепите, и двамата бъдете готови за двубой.

И тъй, след като се нахранили, те се въоръжили и яхнали конете си, а кралицата, принцът и сър Ланселот отишли да наблюдават битката. Тогава рицарите препуснали с все сила и сър Паломид ударил с копието си Аркад, та го съборил през задницата на коня му. И тозчас сър Паломид скочил наземи и изтеглил меча си, ала сър Аркад не могъл да стане. И без да се бави повече, сър Паломид свалил шлема от главата му и я отсякъл. Сетне Високородния принц и кралицата отишли на вечеря.

Тогава крал Багдемагус проводил надалеч сина си Мелиагант, защото той ненавиждал сър Ланселот и все искал да се сражава с него, ала сър Ланселот не знаел това.

Глава 44

За третия ден на турнира и как сър Паломид се сражавал със сър Ламорак, и за други неща

Сега започва разказът за третия ден на турнира. И на този ден крал Багдемагус се приготвил за бой. А срещу него излязъл крал Марсил, комуто сър Галахалт Високородния принц бил подарил един остров, наречен Помитен.

И случило се, че крал Багдемагус и крал Марсил Помитенски се сражавали с копия и крал Марсил получил такъв удар, че се преметнал през задницата на коня си. Тогаз излязъл един рицар на крал Марсил и се хвърлил да отмъсти за господаря си, а крал Багдемагус повалил и него наземи с все коня му.

После от страната на помитенците дошли един граф на име Арус и сър Брюнис, и още сто рицари, а с тях бил и кралят на Северен Уелс — и всички те се хвърлили срещу сурлузците. И започнала голяма битка и много рицари се озовали под краката на конете си. Ала крал Багдемагус се отличил най-славно, защото пръв започнал боя и не отстъпил пред никого. В туй време Гахерис, братът на Гауейн, все дебнел да го удари по лицето, ала най-подир сам бил повален наземи заедно с коня си от крал Багдемагус.

Сетне се случило, че храбрият рицар сър Паломид се сражавал със сър Бламор де Ганис, брата на сър Блеоберис, и двамата си нанесли такива удари със здравите копия, че и конете им, и те самите рухнали на земята. И сър Бламор паднал тъй зле, че едва не си счупил врата и кръв потекла от носа, устата и ушите му, ала с помощта на изкусни лечители най-после оздравял.

После се хвърлил в боя херцог Чаленс Кларански, а го придружавал един рицар на име Елис Черни. Излязъл тогава насреща им крал Багдемагус и ударил с все сила Елис, та го повалил от седлото. А херцог Чаленс Кларански извършил такива бойни подвизи, че макар да дошъл едва на третия ден на турнира, никой не можел да се сравни с него по храброст освен крал Багдемагус и сър Паломид. И на този ден първенството било присъдено на крал Багдемагус. После известили с рог края на битката и рицарите свалили въоръжението си и се отправили на пиршеството.

Дошъл тогаз Динадан, шегувал се и се глумил над крал Багдемагус, та всички рицари се смели, защото той бил отличен шегобиец и дружал с храбрите рицари.

И след като се нахранили, дошъл един слуга, който носел четири копия на рамо, приближил се до сър Паломид и му рекъл тъй:

— Тук наблизо ви чака един рицар, който ви изпраща четири копия и ви моли, в името на дамата ви, да изберете половината от тях и да се сражавате с него на полето.

— Известете му — рекъл Паломид, — че не ще му откажа.

И когато сър Галахалт узнал за това, заръчал на Паломид тозчас да се приготви за битката. И тъй, кралица Гуиневир, Високородния принц и сър Ланселот се настанали под сенника, за да отсъдят кому принадлежи победата в двубоя между тези двама рицари.

Тогава сър Паломид и непознатият рицар се втурнали настървено един срещу друг и се сблъскали с такава сила, че копията се прекършили в ръцете им. Взел начаса всеки от тях тежко копие, ала и този път ги строшили на парчета. Сетне грабнали още по-тежки копия и най-подир рицарят повалил сър Паломид наземи заедно с коня му. И тъкмо непознатият рицар понечил да прегази противника си, конят му се спънал и паднал върху Паломид. Тогава двамата изтеглили мечове и се били с чудна ярост дълго време.

Най-подир Високородния принц и сър Ланселот рекли, че не са виждали други двама рицари да се сражават тъй храбро като тях. Ала накрая непознатият рицар удвоил ударите си и принудил Паломид да отстъпи. Тозчас Високородния принц викнал: „Стига“ — и те се прибрали в покоите си.

И като свалили там доспехите му, разбрали, че рицарят е благородният сър Ламорак. Щом узнал това, сър Ланселот твърде се зарадвал, защото от всички славни воини на света след сър Тристан най-много обичал него. И тогава кралица Гуиневир го похвалила, а също и другите храбри рицари го похвалили, освен братята на сър Гауейн. После кралица Гуиневир рекла на сър Ланселот:

— Сър, моля ви да не влизате вече в двубой, а ако влизате, да не се сражавате с никой рицар от рода на крал Артур.

И той й дал дума, че ще изпълни заръката.

Глава 45

За четвъртия ден и за безчет славни бойни подвизи

Тук започва разказът за четвъртия ден на турнира. Излезли тогава на полесражението Краля със стоте рицари и рицарите от Северен Уелс, херцог Чаленс Кларански и крал Марсил Помитенски, дошъл още Сафер, братът на Паломид, донесъл вести за майка му и рекъл: — Името на тоз, който ни оскърби, бе граф Де ла Планш — тъй го обвинил той пред краля — и знайте, че той нападна земите на баща ни и майка ни и аз го убих в честен бой.

Сетне те отишли на полесражението, а с тях тръгнала и девицата. Излезли тогава насреща им сър Блеоберис де Ганис и сър Ектор де Марис. И сър Паломид се сражавал със сър Блеоберис и всеки от двамата повалил другия от коня. Същото се случило със сър Сафер и сър Ектор, та най-подир и четиримата продължили боя пешком с мечове.

После дошъл сър Ламорак, сражавал се с Краля със стоте рицари и го преметнал през задницата на коня му. Същото сторил и с краля на Северен Уелс, а сетне повалил и крал Марсил. И тъй, без да спира, повалил с копие и с меча си трийсет рицари.

Когато херцог Чаленс видял какви славни подвизи върши сър Ламорак, решил, че е позорно и той да се впуска в бой с него, и заръчал на всички рицари под страх от смъртно наказание да не се докосват до сър Ламорак, защото щяло да бъде позор за цялото рицарство, ако отнемат славата на този храбър рицар.

Сетне двамата крале събрали хората си и всички заедно се хвърлили срещу сър Ламорак. Ала той не отстъпил, а препускал на вси страни, удрял наляво и надясно и смъкнал много шлемове, та Високородния принц и кралица Гуиневир казали, че не са виждали до този ден друг рицар да извърши такива подвизи на кон.

— Уви — рекъл Ланселот на крал Багдемагус, — трябва да се въоръжа и да помогна на сър Ламорак.

— Ще дойда с вас — рекъл крал Багдемагус.

И когато двамата яхнали конете, намерили сър Ламорак сред трийсет рицари, ала едва успявал някой от тях да го достигне с удар и той му отвръщал с още по-силен. Хвърлил се в миг сър Ланселот сред множеството и повалил сър Мадор де ла Порт. И с дръжката на същото копие повалил не един и двама рицари. И крал Багдемагус също нанасял отлични удари наляво и надясно. И тогава тримата крале се обърнали и избягали.

Тозчас сър Галахалт дал знак да тръбят края на битката и вестителите обявили, че първенството се дава на сър Ламорак.

И през цялото туй време Паломид, сър Блеоберис, сър Сафер и сър Ектор се сражавали с мечове, защото нивга преди не се били срещали четирима рицари с такива равни сили. Ала най-подир те се разделили, прибрали се в покоите, свалили въоръжението си и се отправили на големия пир.

А когато сър Ламорак отишъл в двора, кралица Гуиневир го прегърнала и рекла:

— Сър, добре се сражавахте днес.

После дошъл Високородния принц и много му се радвал, а Динадан плакал от радост. Ала радостта на сър Ланселот за подвизите на сър Ламорак никакви думи не могат да изкажат.

Сетне всички се оттеглили да почиват, а на сутринта Високородния принц пак призовал с рог рицарите на полесражението.

Глава 46

За петия ден и как се проявил сър Ламорак

Тук започва разказът за петия ден. И случило се, че на сутринта сър Паломид отишъл в един замък недалеч от Сурлуз, в който бил крал Артур, и призовал на двубой рицарите му. И тозчас един прославен херцог излязъл насреща му, ала сър Паломид го повалил през задницата на коня му. А този херцог бил чичо на крал Артур. Тогава сър Елис, синът на херцога, препуснал срещу Паломид, ала той и него сразил по същия начин. Видял това сър Юуейн и се разгневил, та възседнал коня си и се втурнал към сър Паломид, а Паломид го ударил с такава сила, че и конят, и ездачът рухнали наземи. И накратко казано, той повалил още и трима от братята на сър Гауейн, а именно Мордред, Гахерис и Агравейн.

— Иисусе Христе — викнал Артур, — голям позор е един сарацин да поваля роднините ми.

И тъй люто се разгневил крал Артур, че решил сам да излезе насреща му. Ала научил сър Ламорак, че Артур и роднините му са посрамени тежко, и тозчас се приготвил за бой и запитал Паломид желае ли да се сражава и с него.

— Защо да не желая — рекъл Паломид.

Тогаз двамата връхлетели един връз друг и копията им се строшили и се разлетели на парчета, та трясъкът проехтял из целия замък. Сетне грабнали още по-тежки копия и отново настървено се хвърлили в бой, ала копието на сър Паломид се прекършило, а това на сър Ламорак издържало. И сър Паломид изпуснал стремената и се прострял върху гърба на коня. После се обърнал, взел девицата със себе си и заедно със сър Сафер поел назад.

И когато те се отдалечили, крал Артур отишъл при сър Ламорак, благодарил му за добрината и го помолил да му каже името си.

— Сър — рекъл сър Ламорак, — знайте, че винаги ще ви служа вярно, ала този път не ще остана тук, защото виждам мнозина свои врагове наоколо.

— Уви — рекъл Артур, — добре разбирам сега, че ти си сър Ламорак Уелски. О, Ламорак, остани при мен и, кълна се в короната си, ще имаш моята закрила, та нито сър Гауейн, нито някой от братята му ще се одързости да ти стори зло.

— Сър — рекъл сър Ламорак, — зло те вече са ми сторили, а също и на вас.

— Това е истина — рекъл кралят, — тъй като убиха собствената си майка, моята сестра, с което ми причиниха преголяма скръб. Много по-добре и по-справедливо щеше да бъде, ако се бяхте венчали за нея, защото и вие като тях сте кралски син.

— О, Иисусе Христе — рекъл благородният рицар Ламорак на Артур, — нивга не ще забравя смъртта й. И затуй вричам се пред вас и пред Бога, че ще отмъстя за нея, когато намеря сгоден случай. И ако не ме спираше почитта ми към ваше величество, щях още сега да отмъстя на сър Гауейн и на братята му.

— Вярвайте ми — рекъл Артур, — аз ще ви помиря.

— Сър — отвърнал Ламорак, — този път не мога да остана при вас, тъй като трябва да ида на турнира при сър Ланселот и сър Галахалт Високородния принц.

А имало по това време една девица, дъщеря на крал Бандес. И един сарацински рицар на име Корсабрин любел тази девица и никак не искал тя да се омъжи за друг. И този Корсабрин все я клеветял и разправял, че си е изгубила разсъдъка, и така й пречел да се омъжи.

Глава 47

Как сър Паломид се сражавал с Корсабрин за една дама и как Паломид убил Корсабрин

И случило се тази девица да чуе, че сър Паломид винаги закриля дамите. И тя му изпратила своето знаме и го помолила да се сражава със сър Корсабрин и да заслужи в бой любовта й и всичките земи, които й принадлежали по бащино право. После девицата пратила вест на Корсабрин и му заръчала да иде и да се бие със сър Паломид, езичник като него, и казала да му предадат още, че е поверила знамето си на този рицар и че ако успее да победи Паломид, тя ще се венчае за него.

Като узнал какво е сторила, Корсабрин люто се ядосал и разгневил, отишъл в Сурлуз при Високородния принц и там намерил сър Паломид, който бил получил знамето, готов за бой. Тогава двамата се споразумели да се сражават пред сър Галахалт.

— Тъй да бъде — рекъл Високородния принц, — сутринта ще влязат в битка благородните рицари, а подир обяд ще видим какво ще постигнете вие.

Сетне известили с рог началото на борбата. Излязъл тогаз Динадан и се срещнал в двубой с храбрия рицар сър Герин и го повалил през задницата на коня му. И през този ден сър Динадан сразил още четирима рицари и извършил чудни подвизи, защото бил храбър рицар, макар да се славел като ненадминат шегобиец и най-големия веселяк в двора на крал Артур по онова време. И нравът му бил такъв, че обичал всички храбри рицари и всички храбри рицари го обичали.

И когато Високородния принц видял как славно се проявил Динадан в боя, повикал сър Ланселот, заръчал му да го повали от коня и рекъл:

— И като сторите туй, доведете го при мен и благородната кралица Гуиневир.

И тъй, сър Ланселот изпълнил заръката му и се хвърлил в битката. Тогаз сър Ламорак и той повалили мнозина рицари, смъкнали много шлемове и обърнали в бягство всички рицари пред себе си. Сетне сър Ланселот повалил сър Динадан, накарал слугите си да му свалят доспехите и така го завели при кралицата и Високородния принц, а те тъй се смели на вида му, че едва не паднали от столовете.

— Смейте се — рекъл сър Динадан, — ала не е позор туй, дето онзи стар хитрец сър Ланселот ме повали.

И тъй, всички отишли да обядват. И целият двор добре се позабавлявал с Динадан.

И когато обядът свършил, тръбачите призовали рицарите на полето, за да наблюдават двубоя между сър Паломид и Корсабрин. И тогава сър Паломид затъкнал знамето в средата на полето и двамата връхлетели един връз друг е гръм и трясък и всеки повалил с копието си другия на земята. Сетне изтеглили мечове, вдигнали щитове и си нанесли безчет мощни удари, както подобава на могъщи рицари, та почти не останало здраво място по броните им, защото този Корсабрин бил твърде свиреп рицар.

— Корсабрин — викнал Паломид, — отказваш ли се от девицата и от това знаме?

Корсабрин люто се разгневил и така стоварил меча си върху Паломид, че той паднал на едно коляно. Тогава Паломид пъргаво скочил и го ударил по шлема, та онзи рухнал възнак на земята, а той в миг му смъкнал шлема и рекъл:

— Корсабрин, предай се или ще умреш от моята ръка.

— Срам и позор — рекъл Корсабрин, — прави каквото щеш.

И сър Паломид му отсякъл главата.

И такава смрад се разнесла наоколо, когато душата напуснала тялото му, че никой не могъл да изтърпя вонята. И трупът бил извлечен и заровен в една гора, защото Корсабрин бил езичник.

Тогава възвестили с рог края на битката и Паломид свалил доспехите си. Сетне отишъл при кралица Гуиневир, Високородния принц и сър Ланселот.

— Сър — рекъл Високородния принц, — днес видяхте велико чудо чрез смъртта на Корсабрин, защото най-противна воня се разнесе, когато душата напусна тялото му. Затуй, сър, молим ви да се покръстите и аз ви обещавам, че всички рицари повече ще ви почитат и повече ще възхваляват делата ви.

— Сър — отвърнал Паломид, — искам да знаете, че дойдох в тези земи, за да се покръстя и в душата си вече съм покръстен и покръстен ще остана. Ала съм се заклел, че няма да приема кръщението, преди достойно да се сражавам седем пъти в името Христово и едва тогава ще се покръстя. И вярвам, че желанието ми е угодно Богу, защото е праведно.

После сър Паломид поканил кралица Гуиневир и Високородния принц да вечерят с него. И те приели, а също и сър Ланселот, сър Ламорак и още много славни рицари.

А на сутринта изслушали литургията и като известили с рог началото на битката, всички рицари сложили доспехите си и отишли на полето.

Глава 48

За шестия ден и какво се случило през него

Тук започва разказът за шестия ден. Излязъл най-напред сър Гахерис и се срещнал в двубой със сър Осейс Сурлузки и го повалил през задницата на коня му. После се сражавали мнозина и от двете дружини и безчет копия се строшили и много рицари били повалени под краката на конете. Дошли тогава сър Дорнард и сър Агловал, братя на сър Ламорак, и влезли в бой с други двама рицари и си разменили такива яростни удари, че и четиримата рицари рухнали наземи с все конете си.

Когато сър Ламорак видял двамата си братя сразени, извънмерно се разгневил, грабнал тежко копие и с него повалил четирима храбри рицари, ала сетне копието му се счупило. Тогава изтеглил меч и взел да сипе удари наляво и надясно, смъквал шлемове и повалял рицари, та всички се смаяли от бойните му подвизи, тъй като храбростта му обърнала мнозина рицари в бягство. Сетне вдигнал братята си на конете им и рекъл:

— Братя мои, позорно е да позволите тъй да ви повалят от конете! Какво е един рицар, ако не е на кон? Не почитам аз онзи рицар, що се бие пешком, защото такъв бой е недостоен. Не подобава на рицаря да се сражава пешком, освен ако бъде принуден с измама или със сила повален. Затова, братя мои, дръжте се здраво на конете си или да не сте посмели вече да се сражавате пред очите ми.

Сетне се хвърлил в битката херцог Чаленс Кларански, ала насреща му препуснал граф Улбанс Сурлузки и всеки повалил другия наземи. Тогава рицарите от двете дружини ги вдигнали пак на конете, тъй като сър Ектор и Блеоберис се втурнали пешком да подкрепят херцог Чаленс, а Краля със стоте рицари бранел граф Улбанс.

И тозчас Гахерис се спуснал срещу Краля със стоте рицари, а той отвърнал на удара му. Сетне дошъл херцог Чаленс и ги възпрял.

Тогава възвестили с рог края на битката и рицарите свалили доспехите си и отишли на пиршеството.

Ала ето че дошъл през туй време Динадан и взел да си прави шеги. Видял той, че Високородния принц е разгневен за нещо — а то било, защото не обичал риба, и като му поднесли омразната риба, твърде се ядосал. Разбрал сър Динадан причината за недоволството на Високородния принц, намерил една риба с голяма глава, сложил я между две блюда и му я поднесъл. И тъй му рекъл:

— Сър Галахалт, приличате ми на вълк, защото вълкът риба не яде, а месо.

И Високородния принц се смял на думите му.

— Я гледай — рекъл Динадан на Ланселот, — вие пък какво търсите тука, та никой простосмъртен рицар не може да спечели слава заради вас? Уверявам ви, че вече не желая да изпитвам силата на ръката ви, нито на тежкото ви копие, защото никога не успявам да се задържа на седлото, когато то ме удари. И ако ми провърви, ще се пазя от това ваше могъщо тяло, дето не ми дава покой никъде.

— Щом е тъй — рекъл Ланселот, — не се изпречвай на пътя ми. И се моли на Господа да не се срещнем с теб другаде освен на трапезата.

Тогаз кралицата и Високородния принц се смели тъй дълго, че едва не паднали от столовете си. И така се веселили те до сутринта. После отишли на утринна литургия и известили с рог началото на битката. И кралица Гуиневир и много люде от всички съсловия се настанили там, а също и съдиите, ала без оръжие, а само с щитове, за да съдят справедливо кой е най-добрият.

Глава 49

За седмата битка и как сър Ланселот, преоблечен като момиче, повалил сър Динадан

Сега започва разказът за седмия ден на турнира. Излязъл на полето херцог Камбин и се срещнал в двубой със сър Аристанс, който бил храбър рицар, и тъй люто връхлетели един връз друг, че и двамата рухнали наземи с все конете. Тогаз дошъл граф Ламбал и вдигнал херцога отново на седлото. После се хвърлил в битката сър Осейс Сурлузки и повалил граф Ламбал от коня. И подир туй се започнало голямо сражение и много копия били строшени и мнозина рицари паднали сразени на земята. И кралят на Северен Уелс разменил с граф Улбанс такива яростни удари, та всички съдии мислели, че и двамата ще загинат.

В туй време кралица Гуиневир, Високородния принц и сър Ланселот подканили сър Динадан да се приготви за бой.

— Бих излязъл на полето — рекъл Динадан, — ала сигурно един от вас двамата ще дойде да се бие с мен.

— Кълна се в Бога — рекъл Високородния принц, — сам виждаш, че седим като съдии с щитовете си и винаги можеш да провериш тук ли сме, или не.

И тъй, сър Динадан яхнал коня и се сражавал отлично с много рицари. Ала като се отдалечил, сър Ланселот се преоблякъл и надянал върху доспехите си пъстра женска дреха. После сър Ланселот накарал сър Галиходин да го преведе през полето и всички се чудели коя ли е тази девица. И щом сър Динадан дошъл наблизо, сър Ланселот, както бил облечен в женски дрехи, грабнал копието на Галиходин и се втурнал насреща му.

А сър Динадан погледнал към мястото, дето оставил сър Ланселот, и видял да седи някой там с щита на Ланселот. Ала като зърнал тази девица, твърде се изплашил, че може да е самият сър Ланселот, предрешен. В туй време сър Ланселот се втурнал насреща му и го ударил с такава сила, че го повалил през задницата на коня. И с големи подигравки посрещнали сър Динадан в близката гора, съблекли го по риза, надянали му женски дрехи и го завели обратно насред полето.

Сетне известили с рог края на битката и всички рицари се разотишли и свалили доспехите си.

Тогава завели сър Динадан при тях. И когато кралицата го видяла, тъй се смяла, че паднала наземи, а също и всички други там.

— Ах, сър Ланселот — рекъл Динадан, — ти си толкоз коварен, че не мога да се опазя от теб.

Сетне по общо съгласие отредили първата награда на сър Ланселот, втората на сър Ламорак Уелски, третата на сър Паломид и четвъртата на крал Багдемагус. Така тези четирима рицари били наградени и станало голямо веселие и пищно пиршество в двора.

На сутринта кралица Гуиневир и сър Ланселот се отправили обратно при крал Артур, ала нищо не било в състояние да накара сър Ламорак да тръгне с тях.

— Обещавам ви — рекъл сър Ланселот, — че ако дойдете с нас, крал Артур не ще позволи на сър Гауейн и на братята му да ви сторят зло.

— Колкото до това — отвърнал сър Ламорак, — нямам вяра на сър Гауейн, нито пък на братята му. И трябва да знаете, сър Ланселот, че ако не обичах моя господар крал Артур тъй дълбоко, лесно бих се справил със сър Гауейн и братята му. Ала да им се доверя, туй не ще го бъде никога! Затова, моля ви, предайте почитанията ми на крал Артур и на всички рицари на Кръглата маса. И знайте също, че където и да съм, винаги ще ви служа доколкото е по силите ми, както, сър, неотдавна доказах това, когато роднините на крал Артур бяха посрамени в бой от сър Паломид.

Тогава сър Ланселот се простил със сър Ламорак и двамата плакали при раздялата.

Глава 50

Как сър Тристан предателски бил заведен на един турнир, за да го убият, и как бил хвърлен в тъмница

Сега да прекъснем този разказ и да се върнем към сър Тристан, на когото най-вече е посветена тази книга, да оставим краля и кралицата, сър Ланселот и сър Ламорак и да разправим отначало за предателството, което крал Марк нагласил против сър Тристан.

Обявили в онези дни по цялото крайбрежие на Корнуол голям турнир. Устроен бил от сър Галахалт Високородния принц и от крал Багдемагус с единственото намерение да убият сър Ланселот или съвсем да го опозорят и погубят, тъй като сър Ланселот винаги печелел в боя най-високите награди. По тази причина принцът и кралят устроили турнира от омраза към сър Ланселот. И като разкрили те на крал Марк какво са решили, той твърде се зарадвал. Тогаз намислил да прати сър Тристан на турнира така предрешен, че никой да не го познае, за да се заблуди Високородния принц, че сър Тристан е сър Ланселот.

И тъй, сър Тристан отишъл на турнира. И по туй време сър Ланселот не бил там, та като видели един предрешен рицар да върши такива подвизи, всички помислили, че е сър Ланселот. А крал Марк направо казвал, че това е сър Ланселот.

Тогава те се нахвърлили отгоре му — и крал Багдемагус, и Високородния принц, и рицарите им, и всички се чудели как устоява сър Тристан на свирепите им удари. Ала въпреки големите изпитания сър Тристан завоювал първенството в турнира и сразил мнозина рицари, ала мнозина ранили и него.

И като свършил турнирът, всички узнали, че победителят е сър Тристан Лионски. И онези, които се били на страната на крал Марк, се радвали, че сър Тристан е ранен, а останалите скърбели за раните му, защото сър Тристан нямал в кралството Англия толкоз много зли врагове, както сър Ланселот. Отишъл тогаз крал Марк при сър Тристан и му рекъл:

— Любезни племеннико, твърде скърбя, че сте тъй ранен.

— Сполай ви, господарю — отвърнал сър Тристан.

Сетне, като израз на голяма любов, крал Марк наредил да положат сър Тристан на носилка между два коня и му казал:

— Любезни племеннико, аз сам ще ви лекувам.

И тъй, поели на път двамата със сър Тристан и още преди да мръкне, стигнали в един замък. И там крал Марк дал на сър Тристан да яде, а после му налял да пие. И щом пил, начаса заспал. И през нощта крал Марк заповядал да го занесат в друг замък и там го затворил в дълбока тъмница и наредил на един мъж и на една жена да му дават ядене и пиене. И останал той в този замък дълго време.

Забелязали скоро всички, че сър Тристан го няма, ала никой не знаел къде е. Разбрала това и Хубавата Изолда, та отишла тайно при сър Садок и го помолила да научи къде е сър Тристан.

И като разбрал сър Садок, че сър Тристан го няма, разпитал тук-там и скоро научил как бил хвърлен в тъмница от крал Марк и от предателите от замъка Магон. Тогава Садок и двама негови братовчеди се скрили край замъка Тинтагил в пълно въоръжение.

И случило се, че минал оттам крал Марк с четирима свои племенници и двама от предателите от Магон. Като ги видял, Садок изскочил от засадата и ги нападнал. И щом крал Марк забелязал сър Садок, побягнал от бързо по-бързо, ала сър Садок убил четиримата му племенници. В туй време изменниците от Магон нанесли дълбока рана по врата на един от братовчедите на Садок, ала той пък ги посякъл до смърт.

Подир туй сър Садок препуснал към замъка Лион[1] и там разказал от край до край за предателството и престъпленията на крал Марк. Тогава рицарите от замъка поели на път със сър Садок и отишли в един замък, наречен Арбрей, и там намерили храбрия рицар сър Динас Сенешала. И когато сър Садок разправил на сър Динас за всички предателства на крал Марк, той рекъл, че не признава короната на такъв коварен крал и че ще се откаже от всички земи, които владее като негов васал. И като чули тези думи, мнозина други рицари сторили същото.

Сетне, по съвета на сър Садок, той заповядал да струпат храна и оръжие във всички замъци и крепости в страната Лион и свикал под знамената колкото воини имало там.

[1] Става дума за замъка във владенията на Тристановия баща. ↑

Глава 51

Как крал Марк наредил да бъдат съчинени лъжливи писма от папата и как сър Персивал избавил сър Тристан от тъмницата

Сега да се върнем при крал Марк. Като избягал от сър Садок, той отишъл в замъка Тинтагил, заповядал на тръбачите да тръбят и призовал на оръжие всички, що били годни да носят доспехи.

Сетне крал Марк проводил хора и те открили четиримата му мъртви племенници, а също и предателите от Магон. Тогава кралят наредил да ги погребат в един параклис. После изпратил по всички краища на владенията си вестители и им заръчал да вдигнат васалите му на оръжие, защото знаел, че не ще избегне войната.

И когато крал Марк научил и разбрал, че сър Садок и сър Динас са отхвърлили властта му в страната Лион, замислил разни коварства и измами. И ето какво сторил: наредил да бъдат съчинени лъжливи писма от папата и заръчал на един непознат свещеник да му ги донесе. И в тези писма изрично се казвало, че под страх от проклятие крал Марк трябва да се приготви и да отиде с войнството си при папата, за да го подкрепи в похода му към Ерусалим, дето той ще воюва срещу сарацините.

Когато пратеникът дошъл с писмата при крал Марк, той го проводил с тях при сър Тристан и заръчал да му каже, че ако тръгне на война срещу неверниците, ще го освободи от тъмницата и ще му върне всички земи.

Ала щом сър Тристан прочел писмата, рекъл тъй:

— Ах, кралю Марк, винаги си бил измамник и такъв ще си останеш! Ала, пратенико, така да кажеш на крал Марк: щом римският папа го вика, нека той сам да иде при него. И речи му още на този крал предател, че няма да се подчиня на заповедта му, а сам ще се освободя от тъмницата, защото добре видях каква награда получавам всеки път за вярната си служба.

Тогава пратеникът се върнал при крал Марк и му предал отговора на сър Тристан.

— Може и тъй да е — рекъл крал Марк, — ала пак ще успея да го измамя.

И той отишъл в покоите си и съчинил други лъжливи писма. И в тези писма папата изрично нареждал самият сър Тристан да иде да се бие срещу неверниците.

Когато пратеникът се върнал при сър Тристан и му предал писмата, сър Тристан ги прочел и тозчас разбрал, че са подправени от крал Марк.

— Ах — рекъл сър Тристан, — подлец си ти, кралю Марк, и такъв ще си останеш докрай.

Сетне пратеникът си отишъл и се върнал при крал Марк.

По туй време пристигнали в замъка Тинтагил четирима ранени рицари: на единия вратът бил почти пречупен, на втория била отсечена ръката, третият бил пронизан с копие, а на четвъртия били строшени зъбите. И като застанали пред крал Марк, те викнали и рекли:

— Кралю, защо не бягаш — цялата страна е въстанала срещу теб?

Тогава крал Марк се разгневил извънмерно.

И ето че не след дълго в тамошните земи дошъл сър Персивал Уелски да търси сър Тристан. И като разбрал, че сър Тристан е хвърлен в тъмница, тозчас с рицарска смелост го избавил. И сър Тристан твърде му се зарадвал, както и сър Персивал на него. Сетне сър Тристан рекъл на сър Персивал:

— Ако останете по тези места, ще тръгна с вас.

— Не — рекъл Персивал, — няма да се бавя повече тук, защото трябва да се върна в Уелс.

И тъй, сър Персивал се простил със сър Тристан, а после отишъл право при крал Марк, казал му, че е освободил сър Тристан, и му рекъл още, че грозно се е опозорил, като го е хвърлил в тъмница.

— Защото няма днес по-достоен рицар от него. И добре да знаете, че най-благородните рицари на света обичат сър Тристан и ако той започне война срещу вас, не ще му устоите.

— Това е вярно — рекъл крал Марк, — ала не мога да обичам сър Тристан, защото той люби моята кралица и съпруга, Хубавата Изолда.

— Срам и позор! — рекъл сър Персивал. — Не говори повече! Не си ли ти вуйчо на сър Тристан и не е ли той твой племенник? Не бива и да помисляш, че благороден рицар като сър Тристан може да извърши такова престъпление и да пожелае жената на вуйчо си. Въпреки туй — продължил сър Персивал — той може да я обича без грях, тъй като тя се слави като една от най-красивите дами на света.

После сър Персивал си тръгнал. И когато той си отишъл, крал Марк замислил нови коварства, макар че бил дал дума на сър Персивал никога и по никакъв начин да не прави зло на сър Тристан.

И тогаз крал Марк пратил вестители при сър Динас Сенешала със заръка да възпре въстаналия срещу него народ, защото той се кълнял, че сам ще иде при папата в Рим да се бори с неверниците.

— А това — рекъл той — е по-достойна война, отколкото да бунтуваш народа срещу своя крал.

Повярвал сър Динас, че крал Марк ще потегли да воюва срещу неверниците, и тозчас наредил на народа да остави оръжието. Ала щом всички се прибрали по домовете си, крал Марк открил къде е сър Тристан с Хубавата Изолда и с измама го пленил и го хвърлил в тъмница въпреки обещанието, което дал на сър Персивал.

И когато кралица Изолда узнала, че сър Тристан е отново в тъмница, обзела я дълбока скръб, каквато едва ли е изпитвала някоя друга благородна дама. Тогава сър Тристан изпратил писмо на Хубавата Изолда, в което я молел да бъде вярна господарка на сърцето му и ако пожелае, да приготви кораб, та двамата да отплават с него в кралството Логрис, което ще рече тукашните земи.

Щом Хубавата Изолда прочела писмото на сър Тристан и разбрала какво е намислил, изпратила му друго в отговор и му заръчала да не терзае сърцето си, защото тя скоро ще приготви кораба и всичко, каквото е нужно. Сетне Хубавата Изолда проводила вестител при сър Динас и сър Садок с молба непременно да пленят крал Марк и да го хвърлят в тъмница, та да могат в туй време тя и сър Тристан да отплават за кралството Логрис.

Когато сър Динас Сенешала научил за измяната на крал Марк, обещал да помогне на Изолда и пратил вест, че ще хвърлят крал Марк в тъмница. И както намислили, така и сторили. Тогава сър Тристан бил освободен и тозчас двамата с кралица Изолда се събрали и обсъдили какво да вземат със себе си, като поемат на път.

Глава 52

Как сър Тристан и Хубавата Изолда пристигнали в Англия и как сър Ланселот ги завел в замъка Веселата стража

Тогава Хубавата Изолда и сър Тристан се качили на кораба и пристигнали по море в тази страна. Ала не били минали още и четири дни, откакто слезли на брега, когато стигнала до тях вест, че крал Артур устройва турнир. Щом чул за турнира, сър Тристан се предрешил, предрешила се и Хубавата Изолда и двамата отишли на турнира. И като стигнали там, видели много рицари да се сражават с копие и меч. И тозчас сър Тристан излязъл на полето и за да приключим разказа накратко, повалил четиринайсет рицари на Кръглата маса.

Когато сър Ланселот съгледал как били повалени тези рицари, приготвил се за двубой със сър Тристан. Ала Хубавата Изолда го видяла как се отправя към полето на турнира. Тогава изпратила на сър Ланселот един пръстен и заръчала да му кажат, че рицарят е сър Тристан Лионски. И като разбрал сър Ланселот, че това е сър Тристан, твърде се зарадвал и не пожелал да влезе в двубой с него. Сетне забелязал накъде поема И препуснал подире му. И тогава двамата от сърце се възрадвали един на друг.

И ТЪЙ, сър Ланселот завел сър Тристан и Хубавата Изолда в своя замък, наречен Веселата стража, който бил завоювал със собствените си ръце. И казал им той да се чувстват там като у дома си. А трябва да знаете, че този замък бил уреден и снабден пребогато, та можел да даде подслон на най-издигнати крале и кралици. И заповядал сър Ланселот на всичките си хора да ги почитат и обичат като него самия.

Подир туй сър Ланселот отишъл при крал Артур и открил на кралица Гуиневир, че рицарят, що толкоз славно се сражавал на последния турнир, бил сър Тристан. И разказал й той още, че с него била Хубавата Изолда, която сър Тристан отвел от Корнуол пряко волята на крал Марк, и тогава кралица Гуиневир открила всичко туй на крал Артур. И като разбрал крал Артур, че сър Тристан се е избавил от крал Марк и е взел със себе си Хубавата Изолда, извънмерна била радостта му. И в чест на сър Тристан крал Артур повелил да известят, че на първи май ще устрои турнир пред замъка Лоназеп, а той бил твърде близо до Веселата стража.

И наредил Артур всички рицари от тези земи, от Корнуол и от Северен Уелс да се сражават срещу рицарите от кралствата Ирландия, Шотландия и останалата част от Уелс, от страната Гор, от Сурлуз, от Листенойз и от Нортъмбърланд и срещу всички васали, що владеели Артурови земи отсам морето. Като чули за този турнир, мнозина рицари се възрадвали, ала мнозина други се опечалили.

— Сър — рекъл сър Ланселот на крал Артур, — знайте, че с тази вест, що повелихте да разгласят, обричате нас, своите приближени, на голяма опасност, понеже мнозина рицари твърде ни завиждат и затуй, като излезем един срещу друг в деня на турнира, не ще бъде лек жребият ни.

— Колкото до това — рекъл Артур, — не ме е грижа, защото така ще изпитаме кой е по-достойният.

И като разбрал сър Ланселот поради каква причина крал Артур устройва този турнир, погрижил се Хубавата Изолда да наблюдава всичко от едно скрито място, както подобавало на сана й.

Сега да разкажем за сър Тристан и Хубавата Изолда, които живеели заедно сред радост и веселие и се развличали с най-чудни забавления. И всеки ден сър Тристан ходел с кон на лов, защото в онези времена той се славел като ненадминат ловец и най-изкусен свирач на рог. Както се разправя в книгата, сър Тристан бил измислил всички чудни названия за всякакъв вид лов и всички напеви и призиви с ловджийския рог; от него сме получили всички термини за лов с ястреби и кой дивеч е добър за лов, и кой не е, и кога как трябва да се тръби с рог — първо, когато се подгони дивечът, после, като се търси, като се настигне, като се убие — и всякакви други сигнали с рог и названия, за които благородните господа, докато свят светува, възхваляват сър Тристан и се молят за душата му.

Глава 53

Как, посъветван от Хубавата Изолда, сър Тристан излязъл въоръжен и как се срещнал със сър Паломид

Един ден Хубавата Изолда рекла на сър Тристан:

— Много се чудя, дето не ви идва наум, че сте в чужди земи и че тук има твърде опасни рицари. А и добре знаете, че крал Марк вечно гласи най-подли коварства, и както ходите на лов невъоръжен, може да ви погубят.

— Прекрасна и възлюбена моя господарко, простете ми. Няма вече да постъпвам така.

И тъй, всеки ден сър Тристан излизал на лов с доспехите си, а слугите му носели щита и копието.

Един ден, малко преди началото на месец май, сър Тристан с голяма жар гонел един елен и еленът стигнал до бистър извор. Тогава сър Тристан слязъл от коня и си свалил шлема, да пийне от бълбукащата вода. И ето че чул и видял Лаещия звяр да идва към извора. Като видял звяра, сър Тристан си сложил шлема, тъй като си помислил, че сигурно ще срещне сър Паломид, който вечно преследвал този звяр. Скоро сър Тристан видял да се приближава въоръжен рицар на едър кон, поздравил го и двамата се заприказвали. А името на този рицар било Брюнис Безмилостни. И ето че не след дълго дошъл при тях благородният рицар сър Паломид и те се поздравили и заговорили любезно.

— Любезни рицари — рекъл сър Паломид, — мога да ви кажа някои вести.

— Кажете да чуем — рекли рицарите.

— Рицари, трябва да знаете, че крал Марк е хвърлен в тъмница от собствените си васали и всичко това те сториха заради обичта си към сър Тристан. Защото крал Марк два пъти затваря сър Тристан в тъмница и единия път го освободи благородният рицар сър Персивал, а втория път го избави кралицата, Хубавата Изолда, и дойде с него в тукашните земи. А през това време коварният изменник крал Марк лежи в тъмница. Ако всичко това е вярно, скоро ще научим за делата на сър Тристан. А аз заявявам, че любя Хубавата Изолда, и ще докажа любовта си, като й служа повече, отколкото на всяка друга дама, и ще й служа, додето съм жив.

И както стояли там и разговаряли тъй, видели да идва към тях рицар в пълно въоръжение, яхнал едър кон, и един слуга му носел щита, а друг — копията. И щом този рицар ги съгледал, взел щита и копието си и се приготвил за бой.

— Любезни другари — рекъл сър Тристан, — ей там се приближава един рицар, който иска да се сражава с нас. Да видим кой ще излезе насреща му, тъй като добре личи, че е от двора на крал Артур.

— Скоро ще си намери противник — рекъл сър Паломид, — защото, откак гоня този Лаещ звяр, щом срещна рицар, готов за борба, никога не му отказвам.

— И аз мога да гоня този звяр, както и вие — рекъл Брюнис Безмилостни.

— Тогава можете и вие да се сражавате с мен — рекъл Паломид.

И тъй, сър Паломид се приготвил за бой с онзи рицар, който бил сър Блеоберис, рицар твърде благороден и близък роднина на сър Ланселот. И се сблъскали с такава сила, че сър Паломид паднал наземи с все коня.

Тогаз сър Блеоберис викнал високо и рекъл:

— Приготви се, коварни предателю Брюнис Безмилостни, защото ще се сражавам с теб до смърт заради благородните рицари и дами, които подло си погубил.

Когато този коварен рицар изменник Брюнис Безмилостни чул думите му, дръпнал поводите на коня си и препуснал с все сили, защото твърде се изплашил. Като го видял да бяга, сър Блеоберис препуснал подир него през гъстаци и поляни.

И като се мъчел да се спаси с бягство, сър Брюнис видял пред себе си трима рицари на Кръглата маса, единият бил сър Ектор де Марис, другият сър Персивал Уелски, а третият сър Хари Син на Езерото, смел и снажен рицар. А колкото до сър Персивал, той се славел по онова време като един от най-храбрите рицари на света и най-издръжливия. Като видял тези рицари, Брюнис се отправил към тях, викнал им отдалеч и ги помолил за помощ.

— Каква беда ви заплашва? — попитал сър Ектор.

— Ах, любезни рицари — рекъл сър Брюнис, — преследва ме най-подлият, най-неверният, най-злият рицар. Името му е Брюнис Безмилостни и ако ме стигне, ще ме убие най-жестоко и без жал.

— Останете при нас — рекъл сър Персивал — и ние ще ви защитим.

Тогаз съгледали да препуска към тях с все сили сър Блеоберис. И сър Ектор излязъл пръв напред, готов да го срещне в двубой.

Като видял сър Блеоберис, че е сам срещу четирима рицари, поколебал се дали да се върне назад, или да остане. После си рекъл: „Аз съм рицар на Кръглата маса и за да не опозоря себе си и рода си, като престъпя дадената клетва, не ще отстъпя, пък каквото ще да става.“

И тогава сър Ектор затъкнал копие и двамата влезли в лют двубой, ала сър Ектор паднал наземи. Видял това сър Персивал, насочил бързо коня си към него и замахнал с все сила с копие, ала получил такъв удар, че и конят, и ездачът рухнали наземи.

Като видял сър Хари, че и двамата са повалени, рекъл си: „Брюнис никога не е показвал такава сила!“ И тогава сър Хари се втурнал с коня и двамата рицари си разменили такива удари, че и те, и конете им рухнали на земята, ала конят на сър Блеоберис започнал да се привдига.

Брюнис видял това, хвърлил се отгоре му и започнал да му нанася удар след удар, та щял да го убие, както лежал на земята.

Тогаз сър Хари Син на Езерото бързо скочил, грабнал поводите на коня на Брюнис и викнал:

— Позор! Не удряй никога паднал на земята рицар, защото този рицар не се е опозорил с делата си, тъй като, макар да лежи на земята, видяхме, че умее славно да се сражава и че надви двама храбри рицари.

— Това няма да ме спре — рекъл сър Брюнис.

— Не ще ти дам право да избираш — отвърнал сър Хари.

Тогаз, като видял, че няма избор и не може да изпълни волята си, сър Брюнис заговорил по-учтиво. И сър Хари го пуснал. А тоя насочил коня си да стъпче сър Блеоберис и да го смаже, та да умре.

Като видял сър Хари коварното му намерение, викнал:

— Изменнико, позор за теб, възпри коня си!

И тозчас понечил сър Хари да яхне коня си и да се сражава със сър Брюнис, ала онзи се втурнал към него, преди да успее да се качи на седлото, и го повалил на земята заедно с коня, та една не убил храбрия рицар сър Хари.

Видял това сър Персивал и викнал:

— Рицарю коварни, що правиш?

Ала щом сър Персивал яхнал коня, сър Брюнис препуснал да бяга с все сили, а сър Персивал и сър Хари се втурнали подире му, ала колкото повече го гонели, толкова той се отдалечавал от тях. Тогава те се върнали назад и отишли при сър Ектор де Марис и сър Блеоберис.

— Ах, любезни рицари — рекъл Блеоберис, — защо помогнахте на този подъл и коварен рицар?

— Защо — рекъл сър Хари, — кой е той? А че е коварен рицар, страхливец и предател, сам се убедих вече.

— Сър — отвърнал Блеоберис, — той е най-недостойният похитител на дами и убиец на храбри рицари, и най-вече на тези от двора на Артур.

— Вие как се казвате? — рекъл сър Ектор.

— Името ми е сър Блеоберис де Ганис.

— Уви, любезни братовчеде — рекъл Ектор, — прости ми! Аз съм сър Ектор де Марис.

Тогава сър Персивал и сър Хари твърде се възрадвали на срещата с Блеоберис, ала и много се ядосали и скърбели, че сър Брюнис успял да избяга.

Глава 54

За сър Паломид и как той срещнал сър Блеоберис и сър Ектор, а също и за сър Персивал

И както стояли там, дошъл сър Паломид и като видял на земята щита на Блеоберис, рекъл:

— Нека рицарят, комуто принадлежи този щит, излезе насреща ми в бой, защото неотдавна край един извор ме повали от коня и затова искам да се сражавам сега пешком.

— Готов съм да премеря сили с вас — рекъл Блеоберис, — тъй като знайте, благородни рицарю, аз бях този рицар и името ми е Блеоберис де Ганис.

— В добър час те срещам — рекъл Паломид — и знай, че името ми е Паломид Сарацина.

А двамата смъртно се мразели.

— Сър Паломид — рекъл Ектор, — уверявам те, че нито ти, нито кой да е друг рицар на тази земя, убил наш роднина, не ще избегне смъртта. Затова, ако искаш да се биеш, иди и потърси сър Ланселот или сър Тристан и ще намериш достоен противник.

— С тях съм се сражавал — рекъл Паломид, — ала слава не съм спечелил.

— Не е ли имало и друг някой рицар освен тях — запитал сър Ектор, — с когото да си премерил силите си?

— Да — рекъл Паломид, — имаше и още един храбър рицар като тях и за възрастта си най-добрият, когото съм срещал. И ако бе живял, додето укрепне тялото му, нямаше да има сега втори рицар като него и името му беше сър Ламорак Уелски. И като се сражавахме на един турнир, повали мен и още трийсет рицари и заслужи първенството. А като си тръгваше, нападнаха го сър Гауейн и братята му и след тежък бой го убиха най-подло за скръб на всички храбри рицари.

И като чул, че брат му, сър Ламорак, е мъртъв, сър Персивал изгубил свяст, клюмнал над гривата на коня си и плакал, както никога рицар не е плакал. Сетне се привдигнал и рекъл:

— Уви, благородни ми братко сър Ламорак, никога вече не ще се видим и знам, че по широкия свят няма втори тъй славеи рицар като теб на такава млада възраст. Не ми ли стига мъката по смъртта на баща ни, крал Пелинор, та сега да скърбя и за смъртта на добрия си брат, сър Ламорак!

В туй време дошъл един слуга от двора на крал Артур и им съобщил за големия турнир, който щял да се състои в Лоназеп и където Корнуол и Северен Уелс щели да се сражават срещу всички, които пристигнели там.

Глава 55

Как сър Тристан срещнал сър Динадан и за разговора им, и какво казал на братята на сър Гауейн

Сега да се върнем при сър Тристан, който веднъж излязъл на лов и срещнал сър Динадан, а той бил дошъл в тези земи да търси сър Тристан. И тогава сър Динадан казал на сър Тристан името си, ала сър Тристан не пожелал да му открие своето и сър Динадан твърде се разгневил.

— Такъв един обезумял рицар като теб — рекъл сър Динадан — видях неотдавна да лежи край бистър извор и се преструваше на заспал. Лежеше там, хилеше се като шут и нищо не говореше, а щитът му беше до него и конят му стоеше настрана. И по всичко това разбрах, че е влюбен.

— Ах, любезни сър — рекъл сър Тристан, — а вие не сте ли влюбен?

— Ами, плюя аз на тая работа — рекъл сър Динадан.

— Недостойни думи казвате — рекъл сър Тристан. — Няма истинска рицарска храброст без любов.

— Добре, добре — рекъл сър Динадан, — а сега кажи ми името си, ако си влюбен, инак ще се бия с теб.

— Колкото до това — рекъл сър Тристан, — няма защо да се сражавате с мен затуй, че не ви казвам името си. А колкото до името ми, сега няма да го узнаете.

— Срам и позор — рекъл Динадан. — Какъв си рицар да не смееш да ми кажеш името си? Затова ще се бия с теб.

— Колкото до това, ще си помисля — отвърнал сър Тристан, — защото не ще вляза в двубой с вас, освен ако сам пожелая. А ако се сражавам, знайте, че няма да можете да устоите.

— Срам на теб, страхливецо! — рекъл сър Динадан.

И както стояли, един рицар на кон се приближил към тях.

— Вижте — рекъл сър Тристан, — ето че идва един рицар, който ще се сражава с вас.

Като го видял, сър Динадан рекъл:

— Това е същият безумец, дето го видях да лежи край извора ни заспал, ни буден.

— Познавам добре този рицар с покрития лазурен щит — името му е Епиногрус, синът на краля на Нортъмбърланд, и е по-страстно влюбен от кой да е друг рицар, когото знам, а люби дъщерята на уелския крал, една прекрасна дама. Предполагам, че ако му предложите да се сражава с вас, той ще приеме и тогава ще се види дали влюбеният рицар е по-храбър, или вие, който не любите никоя дама.

— Добре — рекъл Динадан, — сега ще видиш на какво съм способен. — И тозчас сър Динадан викнал с висок глас и рекъл: — Сър рицарю, приготви се за двубой с мен, тъй като странстващите рицари имат обичай да се сражават един с друг.

— Сър — отвърнал Епиногрус, — нима странстващите рицари имат обичай да принуждават един рицар да се сражава пряко волята му?

— Остави тези приказки и се приготви — рекъл Динадан, — защото аз съм готов да те сразя.

И те пришпорили конете си и връхлетели един връз друг тъй яростно, че Епиногрус повалил сър Динадан.

Тогава сър Тристан се приближил към сър Динадан и му рекъл:

— Сега какво ще кажете? Струва ми се, че влюбеният се прояви добре.

— Засрами се, страхливецо — рекъл сър Динадан, — ако си добър рицар, отмъсти за мен.

— Не — рекъл сър Тристан, — сега няма да се сражавам. Вземете си коня и да вървим.

— Господ да ме пази от другар като теб — рекъл сър Динадан. — Откак те срещнах, никак не ми върви.

И те си тръгнали.

— Е, добре — рекъл сър Тристан, — може би ще научите от мен вести за сър Тристан.

— Господ да ме пази от другар като теб — рекъл Динадан, — и сър Тристан много би си изпатил, ако е с теб.

И си тръгнал.

— Сър — викнал сър Тристан, — може да се случи да се срещнем някъде другаде.

И тъй, сър Тристан се върнал във Веселата стража и чул в града глъч и викове.

— Какви са тези викове? — запитал сър Тристан.

— Сър — отговорили му, — един рицар тук в замъка, който отдавна е при нас, току-що бе убит от двама рицари само затуй, дето казал, че сър Ланселот е по-храбър от сър Гауейн.

— Нямаш право да убиеш един достоен рицар само затуй, че говори добре за господаря си — рекъл сър Тристан.

— Така е, ала от това нямаме полза — рекли хората от града. — Ако сър Ланселот беше тук, скоро щяхме да си отмъстим на онези коварни рицари.

Като чул това, сър Тристан изпратил да му донесат щита и копието и бързо настигнал рицарите и им викнал да се върнат и да получат отплата за злодеянието си.

— Каква отплата искаш? — запитал единият от тях.

И тозчас двамата се втурнали напред и връхлетели тъй яростно, че сър Тристан повалил този рицар през задницата на коня му. После другият рицар препуснал срещу сър Тристан, ала той и с него сторил същото. После те се изправили изпод конете си както могли и вдигнали щитове и мечове за пеши бой.

— Рицари — рекъл сър Тристан, — трябва да ми кажете откъде сте и как се казвате, тъй като може да сте такива хора, че да не бива да се изплъзвате от ръцете ми. А може да сте хора от такава страна, че въпреки злодеянията ви да се наложи да ви пусна.

— Трябва да знаеш, благородни рицарю — рекли те, — че не се боим да ти кажем имената си: моето име е сър Агравейн, а неговото е сър Гахерис, и сме братя на храбрия рицар сър Гауейн и племенници на крал Артур.

— Щом е тъй — рекъл сър Тристан, — от уважение към крал Артур този път ще ви пощадя. Ала позорно е, че сър Гауейн и вие сте от такъв издигнат род, а и четиримата братя се славите като най-върлите врагове и убийци на храбри рицари в това кралство днес, тъй като наскоро чух, че сър Гауейн и вие сте убили по-храбър рицар от вас самите, благородния рицар сър Ламорак Уелски. Бих искал, ако бе дал Бог, да бъда край сър Ламорак при смъртта му.

— Тогава и ти щеше да тръгнеш с него — рекъл сър Гахерис.

— Любезни рицари — рекъл сър Тристан, — за да можеше това да стане, с вас трябваше да има още много рицари.

И с тези думи сър Тристан поел обратно към замъка Веселата стража. И когато той се отдалечил, единият брат рекъл на другия:

— Хайде да го настигнем и да си отмъстим още веднъж за злото, сторено ни от сър Ламорак.

Глава 56

Как сър Тристан повалил сър Агравейн и сър Гахерис и как Хубавата Изолда заръчала да повикат сър Динадан

И като догонили сър Тристан, сър Агравейн викнал:

— Обърни коня си, рицарю коварни!

— Недостойна дума изрече! — казал сър Тристан и тозчас изтеглил меч и така ударил сър Агравейн по шлема, че той рухнал от коня в несвяст с тежка рана. После сър Тристан се обърнал към Гахерис и стоварил меч върху шлема му с такава сила, че Гахерис паднал от седлото.

И тъй, сър Тристан отишъл във Веселата стража, слязъл от коня и свалил доспехите си, сетне разказал на Хубавата Изолда всичките си приключения, както вече ги чухте.

И като разбрала, че е срещнал сър Динадан, тя го попитала:

— Сър, не е ли той същият, дето написа песен за крал Марк?

— Същият е — рекъл сър Тристан. — Той е най-славният шегобиец и веселяк, най-благородният воин и най-честният другар, когото познавам, и всички храбри рицари обичат да бъдат с него.

— Жалко, сър — рекла тя, — защо не го доведохте тук?

— Не се безпокойте — рекъл сър Тристан, — защото той странства да ме търси в този край и няма да си отиде, додето не ме намери.

И после сър Тристан разправил на Хубавата Изолда какъв противник на всички влюбени бил сър Динадан.

Не след дълго дошъл един слуга и казал на сър Тристан, че в града бил дошъл един странстващ рицар с такъв и такъв герб на щита.

— Това е сър Динадан — рекъл сър Тристан. — Знаете ли какво ще направим? Вие изпратете да го повикат, а аз ще се скрия и тогава ще разговаряте с най-веселия рицар, когото сте виждали, и най-големия бъбрица. И от сърце ви моля, приемете го добре.

Тогаз Хубавата Изолда начаса пратила слуги в града и помолила сър Динадан да дойде в замъка и да си почине там при една дама.

— На драго сърце — рекъл сър Динадан. Сетне яхнал коня и отишъл в замъка, а там слязъл от седлото, свалил оръжието си и скоро бил въведен вътре.

Тозчас Хубавата Изолда отишла при него и двамата любезно се поздравили. После Хубавата Изолда го попитала откъде е.

— Господарко — рекъл Динадан, — аз съм: от двора на крал Артур и рицар на Кръглата маса, а името ми е сър Динадан.

— Какво ви е довело в тези земи? — запитала Хубавата Изолда.

— Господарко — отвърнал той, — търся сър Тристан, понеже ми казаха, че бил тук.

— Може и да е тук — рекла Хубавата Изолда, — ала аз не знам къде е.

— Господарко — рекъл Динадан, — чудя се на сър Тристан, а и на другите влюбени, какво ги кара тъй да губят разсъдъка и спокойствието си заради някакви жени.

— Тъй ли било — рекла Хубавата Изолда, — вие сте рицар, а не сте влюбен! Как може да ви смятат за достоен рицар, ако не сте готов да закриляте никоя дама?

— Опазил ме Бог — рекъл Динадан, — любовната наслада е твърде кратка, а скръбта и всичко, що следва подир туй, трае твърде дълго.

— Ах — рекла Хубавата Изолда, — не говорете тъй, защото наскоро оттук мина храбрият рицар сър Блеоберис, който се сражава с трима рицари наведнъж заради една девица и заслужи любовта й в бой пред краля на Нортъмбърланд.

— Може и така да е — рекъл сър Динадан, — познавам го добре като храбър и благороден рицар и от благороден род, защото всички, които са от рода на сър Ланселот от Езерото, се славят като благородни рицари.

— Сега, моля ви се — рекла Хубавата Изолда, — кажете ми, готов ли сте да се сражавате за любовта ми срещу трима рицари, които ми правят големи злини? Тъй като сте рицар на крал Артур, изисквам от вас да се сражавате за мен.

— Тогава ще ви отговоря — рекъл сър Динадан, — че вие сте най-прекрасната дама, която съм виждал, далеч по-прекрасна от моята господарка кралица Гуиневир, ала ще ви кажа с една дума, че дори заради вас не ще се бия срещу трима рицари, опазил ме Бог!

Тогава Изолда се разсмяла и много се забавлявала с него. Сетне му оказала най-радушно гостоприемство и той останал там цялата нощ.

И рано на другата сутрин сър Тристан се въоръжил и Хубавата Изолда му подарила отличен шлем, а той й обещал, че ще намери сър Динадан и двамата ще идат заедно в Лоназеп, дето щял да стане турнирът.

Тогаз сър Тристан поел на път с двама оръженосци, които носели щита и копията му, а те били твърде тежки и дълги.

Глава 57

Как сър Динадан срещнал сър Тристан и как, когато той се сражавал със сър Паломид, го познал

После сър Динадан си тръгнал оттам и препуснал бързо, та най-подир настигнал сър Тристан. И като го настигнал, сър Динадан познал, че е същият рицар, когото срещнал предния ден и ненавиждал повече от всеки друг рицар на света.

— Аха — рекъл сър Динадан, — ти ли си онзи страхливец, дето срещнах вчера? Брани се, защото ще се сражавам с теб, па макар и пряко волята ти.

— Тъй да бъде — рекъл сър Тристан, — ала никак не ми е по сърце да се сражавам с вас.

Тогаз двамата пришпорили коне и сър Тристан нарочно не го улучил, а сър Динадан строшил копие о щита му и подир туй посегнал да изтегли меча си.

— Възпрете се — рекъл сър Тристан, — защо се гневите толкова? Знайте, че не желая да се сражавам повече.

— Засрами се, страхливецо — рекъл Динадан, — ти позориш всички рицари.

— Колкото до това — рекъл сър Тристан, — не ме е грижа. Ще вървя с вас и вие ще ме закриляте, тъй като сте храбър рицар и ще можете да ме защитите от всекиго.

— Дяволът да ме пази от теб — рекъл сър Динадан. — Наглед си отличен воин, а си най-големият страхливец, когото съм виждал. За какво ти са тези тежки копия, дето ги носиш със себе си.

— Ще ги подаря на някой храбър рицар, като ида на турнира — отвърнал сър Тристан. — А ако вие се отличите, ще ги подаря на вас.

И тъй яздили те и разговаряли, додето срещнали един странстващ рицар и като ги видял той, приготвил се за бой.

— Погледнете — рекъл сър Тристан, — ей там иде един, който желае да се сражава. Излезте насреща му.

— Засрами се, страхливецо — рекъл сър Динадан.

— Та защо? — рекъл Тристан. — Онзи рицар ми се вижда твърде страховит.

— Тогава аз ще се бия с него — рекъл сър Динадан.

И тъй, вдигнали те щитове, насочили напред копия и връхлетели един връз друг с такава сила, че онзи рицар повалил сър Динадан от коня.

— Виждате ли — рекъл сър Тристан, — по-добре да не бяхте се заемали с него.

— Позор за теб, страхливецо — рекъл сър Динадан.

И тозчас скочил, грабнал меча в ръка и предложил на рицаря да се сражават пешком.

— Другарски или като врагове? — запитал онзи.

— Нека се сражаваме по другарски — рекъл сър Динадан.

— Как ви е името? — рекъл рицарят. — Кажете ми, моля ви.

— Знайте, че името ми е сър Динадан.

— Ах, Динадан — рекъл рицарят, — аз съм Гарет, най-малкият брат на сър Гауейн.

Тогава те твърде много се зарадвали един на друг, защото този Гарет се славел като най-храбрия рицар от братята и неведнъж бил доказал това. Сетне двамата яхнали коне и взели да разговарят за сър Тристан и какъв страхливец бил той, а сър Тристан слушал всяка дума и се смеел в себе си. Ала ето че видели да се приближава към тях рицар с добро въоръжение и възседнал едър кон. И щом ги съгледал той, приготвил се за бой.

— Любезни рицари — рекъл сър Тристан, — изберете кой от вас ще се сражава с онзи рицар, тъй като аз ви предупреждавам, че не желая да влизам в битка с него.

— Тогава аз ще го сторя — рекъл Гарет.

И тъй, двамата се хвърлили един срещу друг и онзи рицар повалил сър Гарет през задницата на коня му.

— Ами сега? — рекъл сър Тристан на сър Динадан. — Хайде, пригответе се да отмъстите за славния рицар сър Гарет.

— Не желая — рекъл сър Динадан, — защото онзи повали далеч по-могъщ рицар от мен самия.

— А-а — рекъл сър Тристан, — сега разбирам, сър Динадан, че не ти стига смелост, затуй нека видим аз какво ще сторя.

И тогаз сър Тристан връхлетял срещу рицаря и с първия удар го повалил от коня. И като съгледал това, сър Динадан се зачудил и си помислил, че този ще да е сър Тристан. А в туй време поваленият рицар изтеглил меч за бой.

— Как се казвате? — рекъл сър Тристан.

— Знайте, че името ми е сър Паломид — рекъл рицарят.

— А кой рицар ненавиждате най-много? — запитал сър Тристан.

— Благородни рицарю — рекъл онзи, — мразя сър Тристан до смърт и ако се случи да го срещна, единият от нас ще умре.

— Щом е тъй — рекъл сър Тристан, — знайте, че аз съм сър Тристан Лионски, затуй сторете каквото е по силите ви.

Като чул тези думи, сър Паломид се смаял. И тъй му рекъл:

— Моля ви, сър Тристан, простете ми за лошите чувства и додето съм жив, ще ви служа по-вярно от всеки друг рицар на света, защото горко съжалявам, че до този ден съм ви мразил. Сам не зная как се е случило тъй, понеже добре виждам, че сте храбър рицар и че никой, който смята себе си за достоен рицар, не бива да бъде ваш неприятел. Затуй ви моля, сър Тристан, не се гневете на недостойните ми думи.

— Сър Паломид — отвърнал сър Тристан, — добри слова изрекохте, а знам, че сте и храбър рицар, защото съм ви виждал да го доказвате в бой. В много тежки сражения сте влизали и винаги сте се отличавали славно. Затова, ако смятате, че съм ви сторил някакво зло, дошъл е часът да потърсите справедливост, тъй като съм готов за двубой с вас.

— Не, господарю сър Тристан, ще ви служа достойно и по рицарски във всичко, що ми заповядате.

— Приемам на драго сърце — отвърнал сър Тристан.

И тъй, те поели отново напред и по пътя разговаряли за много неща.

— О, господарю сър Тристан — рекъл Динадан, — твърде коварно се подиграхте с мен, тъй като, кълна се в Бога, дойдох в тези земи да ви търся по заръка на сър Ланселот. Ала той не пожела да ми каже къде точно мога да ви намеря.

— Истината е, че сър Ланселот добре знае къде съм — отвърнал сър Тристан, — защото се подслоних в неговия собствен замък.

Глава 58

Как рицарите наближили замъка Лоназеп и за други разговори. За смъртта на сър Ламорак

Така яздили те, додето видели замъка Лоназеп. И пред него имало четиристотин сенника и шатри и всичко било великолепно подготвено за турнира.

— Кълна се в Бога — рекъл сър Тристан, — не съм виждал до днес по-великолепни приготовления.

— Сър — рекъл сър Паломид, — струва ми се, че приготовленията за турнира край Замъка на девиците при Скалата не бяха по-малки. Там вие заслужихте първенството и аз сам видях как победихте трийсет рицари.

— Сър — рекъл Динадан, — и в Сурлуз, на турнира, устроен от Галахалт от Дългите острови, който продължи седем дни, се бе събрало не по-малобройно войнство, защото бяха пристигнали рицари от близки и далечни земи.

— Кой беше победителят? — рекъл сър Тристан.

— Сър, там бяха сър Ланселот от Езерото и благородният рицар сър Ламорак Уелски, ала сър Ланселот се отличи над всички.

— Не се съмнявам, че се е отличил над всички, щом не са го нападнали премного противници — рекъл сър Тристан. — А за смъртта на сър Ламорак съжалявам безкрайно, защото смея да кажа, той беше най-силният и най-издръжливият воин измежду младите рицари. И знам също, че след сър Ланселот беше най-могъщият рицар, когото съм срещал. Уви, много скърбя за смъртта му. И ако не бяха го убили братовчедите на моя господар крал Артур, те щяха да умрат заради това, и всички други, които са помогнали за неговата гибел. И поради всичко туй, не смея да ида в двора на моя господар сър Артур — рекъл сър Тристан на Гарет, — искам да знаете това.

— Сър, не ви виня — отвърнал Гарет. — Защото добре ми е известна отмъстителността на братята ми сър Гауейн, Агравейн, Гахерис и Мордред. Ала аз не участвам в злодеянията им, та затуй никой от тях не ме обича. Като разбрах, че те са убийци на храбри рицари, отказах се от другарството им. Да бе дал Бог да съм при тях, когато убиваха благородния рицар сър Ламорак!

— Кълна се в Иисуса Христа — рекъл сър Тристан, — добри думи казахте. Пред всичкото злато, що има из земите от нашето кралство до Рим, бих предпочел да бях там тогава.

— Тъй е — рекъл Паломид, — и аз бих желал същото, макар че никога не съм заслужил първенството на турнир, в който е участвал той, защото винаги ме е сразявал и на кон, и с меч. А в деня, в който бе убит, извърши най-славните бойни подвизи, каквито съм виждал през живота си. А след като получи наградата от господаря ми крал Артур, сър Гауейн и тримата му братя, Агравейн, Гахерис и сър Мордред, нападнали сър Ламорак от засада и убили коня му. И после се сражавали с него повече от три часа, нападайки го и отпред, и отзад, и сър Мордред му нанесъл смъртоносната рана откъм гърба и цял го насякъл. Туй ми разказа един от оръженосците му, който видял всичко.

— Позор за изменниците — рекъл сър Тристан. — Сърцето ми се къса, като слушам този разказ.

— Също и моето, макар че са ми братя — рекъл Гарет. — Никога не ще ги обичам и не ще диря дружбата им.

— Нека говорим за друго — рекъл Паломид, — защото него не можем да върнем.

— Твърде е жалко — рекъл Динадан, — че сър Гауейн и братята му, освен вас, сър Гарет, ненавиждат всички славни рицари на Кръглата маса. Добре знам какво гласят тайно, защото те мразят сър Ланселот и целия му род и таят скрита злоба към него. Ала моят господар сър Ланселот знае това и винаги се огражда с храбрите рицари от рода си.

Глава 59

Как стигнали до брега на реката Хъмбър и как намерили там кораб с тялото на крал Херманс

— Сър — рекъл Паломид, — да не говорим повече по този въпрос, а да обсъдим какво ще правим на този турнир. Аз смятам ние, четиримата, да се съюзим срещу всички, които дойдат там.

— Аз не смятам така — рекъл сър Тристан, — защото по шатрите съдя, че са пристигнали четиристотин рицари и бъдете сигурни, че между тях ще има много храбреци. А колкото и да е смел и силен един човек, все може да го надвият. Виждал съм много такива случаи — когато са си мислили, че ще заслужат слава, те са я загубвали, защото храбростта не струва нищо, ако не е подкрепена с мъдрост. Колкото до мен, може би като спася собствената си глава, ще спася и други.

И тъй продължили да яздят те, додето стигнали до брега на реката Хъмбър и чули стенания и тъжен плач. И после видели как с вятъра се приближава богато украсен кораб, покрит с червена коприна, който спрял близо до тях. И сър Тристан излязъл напред и се качил на кораба. И като влязъл вътре, видял великолепно ложе, а на него лежал снажен мъртъв рицар в пълно въоръжение, ала без шлем, целият окървавен и покрит със смъртоносни рани, макар да имал вид на храбър рицар.

— Как се е случило този рицар да бъде убит? — запитал се сър Тристан.

После забелязал в ръката на мъртвия рицар писмо.

— Корабни кормчии — рекъл сър Тристан, — какво означава това писмо?

— Сър — рекли те, — от това писмо ще научите и разберете как е бил убит, по каква причина и как се казва този рицар. Ала, сър, трябва да знаете, че никой не бива да вземе това писмо и да го прочете, освен ако е храбър рицар и честно се врече да отмъсти за смъртта му, инак никой рицар не бива да пипа писмото.

— Трябва да знаете — рекъл сър Тристан, — че някои от нас могат да отмъстят за смъртта му не по-зле от всеки друг рицар и ако туй, що казвате, е вярно, убийците му не ще останат ненаказани.

И с тези думи сър Тристан взел писмото от ръката на рицаря и прочел: „Аз, Херманс, крал и владетел на Червения град, се обръщам към всички странстващи рицари и най-вече към благородните рицари от двора на крал Артур. Моля ви да изберете помежду си рицар, който да се заеме заради мен да се сражава срещу двама братя, що аз отгледах и възпитах от най-нисък род, а те подло и предателски ме убиха. А тоз, който отмъсти за смъртта ми, ще получи моя Червен град и всичките ми владения.“

— Сър — рекли моряците, — трябва да знаете, че този крал и рицар, който лежи тук, беше достоен и славен мъж и обичаше всички странстващи рицари.

— Кълна се в Бога — рекъл сър Тристан, — печална е тази участ и много бих искал да отмъстя за стореното зло, ала съм дал дума и непременно трябва да се явя на онзи турнир, инак ще се опозоря. Защото знам, че най-вече заради мен моят господар крал Артур урежда този турнир в земите си. И знам също, че мнозина славни рицари ще дойдат на турнира да ме видят. Затова се страхувам да се впусна в това приключение, за да не закъснея за турнира.

— Сър — рекъл Паломид, — моля ви, позволете ми аз да отмъстя за злото и ще видите, че ще се справя с чест или ще загина.

— Тъй да бъде — рекъл сър Тристан, — разрешавам ви, ала при условие че ще се върнете при мен на турнира след седем дена.

— Сър — рекъл Паломид, — обещавам ви, че ще бъда при вас на този ден, освен ако съм убит или ранен.

Глава 60

Как сър Тристан и другарите му отишли в един замък и как сетне домакинът им се сражавал със сър Тристан, и за други неща

Тогава сър Тристан, Гарет и сър Динадан си тръгнали, а сър Паломид останал на кораба. И сър Тристан стоял на брега и гледал как моряците подкарали кораба по реката Хъмбър. И когато сър Паломид се изгубил от погледа им, тримата възседнали конете и се огледали наоколо. И видели те да язди към тях рицар без доспехи и без друго оръжие освен един меч. И като се приближил към тях, този рицар ги поздравил и те отвърнали на поздрава му.

— Любезни рицари — рекъл този рицар, — моля ви, ако сте странстващи рицари, заповядайте в замъка ми и приемете каквото гостоприемство мога да ви предложа. Каня ви от сърце.

И тъй, отишли тримата в замъка му и там ги въвели в просторна зала, а тя била най-богато подредена. Тогава те свалили доспехите си и седнали на трапезата. И когато рицарят зърнал сър Тристан, тозчас го познал, та побледнял и го погледнал твърде гневно. Видял сър Тристан изражението му, зачудил се и рекъл:

— Любезни домакине, защо сте така мрачен?

— Трябва да знаеш — рекъл той, — че се наскърбих, защото те познах. Ти си сър Тристан Лионски, който уби брат ми, и затова те призовавам на двубой и ще те погубя, стига да се срещнем вън от стените на дома ми.

— Благородни рицарю — рекъл сър Тристан, — не знам да съм убивал никой от братята ти, ала щом твърдиш, че е така, готов съм да се отплатя според силите си.

— Не искам отплата — отвърнал рицарят, — ала пази се от мен.

И след като се нахранили, сър Тристан надянал доспехите си и тримата си тръгнали. И както яздели по пътя, сър Динадан видял да идва добре въоръжен рицар на едър кон, ала без щит.

— Сър Тристан — рекъл сър Динадан, — пазете се, защото струва ми се, идва нашият домакин да се бие с вас.

— Нека дойде — рекъл сър Тристан, — ще го срещна както мога.

Скоро рицарят се приближил и викнал на сър Тристан да спре и да се отбранява. Тогава двамата се спуснали един срещу друг и сър Тристан тъй яростно ударил рицаря, че го преметнал през задницата на коня му. Ала рицарят тозчас пъргаво скочил и възседнал пак коня, а сетне се спуснал настървено връз сър Тристан и дваж го ударил тежко по шлема.

— Благородни рицарю — рекъл сър Тристан, — моля ви, възпрете ръката си, защото никак не ми е по сърце да се сражавам с вас тъй скоро, след като ни нагостихте с ястията и питията си.

Ала нищо не могло да накара рицаря да се откаже от двубоя. Тогава сър Тристан с все сила стоварил меч върху шлема му, та той паднал с главата надолу от коня наземи и останал да лежи на земята като мъртъв, а през процепите на забралото му потекла кръв. Щом видял това, сър Тристан рекъл:

— Твърде съжалявам, че му нанесох тъй тежък удар, защото, струва ми се, е мъртъв.

И те го оставили там и продължили пътя си. Ала не минало много време, и ето че съгледали да идат насреща им двама снажни рицари в здрави доспехи и на едри коне, а край тях яздели верни оръженосци. Единият бил Берант Изтърсака, наричан още Краля със стоте рицари, а другият бил сър Сегуарид, и двамата славни и благородни рицари. И като се приближили едни до други, кралят погледнал сър Динадан, който носел шлема на сър Тристан на рамото си, а този шлем кралят бил виждал по-рано у кралицата на Северен Уелс, която любел. И кралицата на Северен Уелс подарила този шлем на Хубавата Изолда, а Хубавата Изолда го дала на сър Тристан.

— Благородни рицарю — рекъл Берант, — откъде имате този шлем?

— Защо питате? — рекъл сър Динадан.

— Защото ще се сражавам с вас за любовта на онази, на която шлемът по право принадлежи, затова отбранявайте се.

Сетне двамата се отдалечили според обичая, пришпорили конете си и връхлетели един връз друг с такава сила, че Краля със стоте рицари повалил сър Динадан на земята с все коня му. После заповядал на слугата си:

— Иди и му свали шлема, и добре го пази.

И слугата отишъл да вземе шлема.

— Какъв шлем? Какво правиш? — рекъл сър Тристан. — Остави този шлем.

— А вие, благородни рицарю — рекъл кралят, — защо държите тъй много на този шлем?

— Трябва да знаете, че не ще се разделя с този шлем — рекъл сър Тристан, — и ще ви се наложи скъпо да платите за него, преди да го получите.

— Тогава пригответе се за бой — рекъл сър Берант на сър Тристан.

И те се втурнали един срещу друг и сър Тристан го преметнал през задницата на коня му. Ала после кралят бързо скочил на крака, възседнал пак коня си и настървено взел да сипе удар след удар върху сър Тристан. Тогаз сър Тристан стоварил меч върху шлема на сър Берант с такава сила, че той паднал зашеметен от коня.

— Я гледай — рекъл Динадан, — този шлем и на двамата ни донесе нещастие, защото първо аз бях повален заради него, а сега и вие, кралю, бяхте посрамен.

Тогаз Сегуарид запитал:

— Кой ще се сражава с мен?

— Моля ви — рекъл сър Гарет на Динадан, — нека аз да изпитам силите си в този двубой.

— Сър — рекъл Динадан, — колкото до мен, моля, заповядайте.

— Не е редно — рекъл Тристан, — по право вие трябва да се сражавате с този рицар.

— Щом толкоз настоява — рекъл Динадан, — отстъпвам му това право.

Тогава Гарет препуснал срещу сър Сегуарид, ала той повалил и него, и коня му на земята.

— Ето — рекъл сър Тристан на Динадан, — сражавайте се и вие сега с онзи рицар.

— Не желая — рекъл Динадан.

— Щом е тъй, аз ще се сражавам — рекъл сър Тристан.

И тозчас сър Тристан връхлетял връз него и го повалил. Сетне ги оставили, както били на земята, и потеглили към Веселата стража. И сър Гарет учтиво отказал да влезе в този замък, ала сър Тристан не го пуснал да си иде. И тъй, слезли те от конете и свалили доспехите си и били отлично приети. И щом сър Динадан застанал пред Хубавата Изолда, взел да проклина часа, когато се съгласил да носи шлема на сър Тристан, а после й разказал как сър Тристан се подиграл с него. И толкова се смели всички и се шегували със сър Динадан, че се чудели къде да се дянат от смях.

Глава 61

Как Паломид отишъл да се сражава с двама братя, за да отмъсти за смъртта на крал Херманс

Сега да ги оставим да се забавляват във Веселата стража и да разкажем за сър Паломид. Плавал той по течението на реката Хъмбър, додето най-подир стигнал морския бряг, а там имало богат замък. Било рано сутрин, преди да съмне. Тогава моряците отишли при сър Паломид, който спял дълбоко.

— Благородни рицарю — рекли те, — станете, защото стигнахме до замъка, в който трябва да идете.

— Тъй да бъде — рекъл сър Паломид.

И тъй, без да се бави, отишъл там и надул рога, който моряците му дали. И когато хората в замъка чули рога, наизлезли много рицари, застанали по стените и викнали в един глас:

— Добре дошли в този замък.

В туй време съвсем съмнало. Тогава сър Паломид влязъл в замъка и бил приет добре и скоро му поднесли множество най-различни ястия, ала наоколо си сър Паломид чул плач и тъжни ридания.

— Що значи туй? — запитал сър Паломид. — Не обичам да чувам скръбни жалби край себе си и желая да науча каква е причината за тях.

Тогаз застанал пред него мъж на име сър Ебел и тъй му рекъл:

— Трябва да знаете, благородни рицарю, че всеки ден в този замък се скърби и тъжи и ето защо: имахме крал на име Херманс и той беше крал на Червения град и господар на много славни рицари, мъж благороден и щедър. И нищо не обичаше крал Херманс повече от странстващите рицари от двора на крал Артур и всякакви турнири, лов и други рицарски забавления. И никой беден народ не е имал за господар такъв славен крал и рицар и заради добрината и благородството му ние жалим и вечно ще жалим. И нека всички крале и съсловия да вземат поука от смъртта на нашия господар, защото той загина по собствена вина, тъй като, ако беше се грижил за собствения си род, и досега щеше да живее сред изобилие от любов. Затуй нека всички да си вземат поука от неговата участ. Ала горко ни — рекъл Ебел, — че със смъртта му даваме поука.

— Кажете ми — рекъл Паломид — как бе убит кралят и от кого.

— Сър — рекъл сър Ебел, — нашият крал отгледа още от деца двама братя, които израснаха и станаха жестоки рицари. И към тези двама рицари нашият крал бе тъй привързан, че не обичаше никого и не вярваше никому, та бил той от неговия род или от приближените му. И слушаше нашият крал тези двама рицари във всичко и те спокойно се разпореждаха с него и със земите му и не допускаха никой от рода му да го посъветва за негово добро. И той беше тъй щедър и благороден, а те тъй подли и коварни, че неусетно го взеха напълно под властта си. Забелязаха това лордовете от рода на краля и се отделиха от него в собствените си владения. Ала щом тези двама предатели разбраха, че са прогонили всичките му роднини, никак не бяха доволни, тъй като искаха още по-големи богатства, защото, както казва старата поговорка: „Дай на недостойния и той никога не ще се насити.“ И когато един владетел, па макар и благородник, остави властта в ръцете на селяк, този селяк ще погуби всички благородници наоколо си — затова всички вие, благородници и крале, внимавайте кого издигате до себе си. И ако вие сте рицар от двора на крал Артур, помнете този разказ и неговия завършек и заключение. Отиде моят господар и крал в близката гора по съвета на тези предатели и там, както бил въоръжен по рицарските правила, подгонил един елен. Ала най-подир от умора ожаднял и слязъл от коня да пие вода от един извор. Тогава тези двама предатели се надумали и единият, който се казва Хелиус, промушил нашия крал с копие, а сетне го оставил да лежи там. И след като те си отишли, случи се, че аз минах край извора и намерих моя господар и крал смъртно ранен. И като чух тъжния разказ, наредих да го занесат на брега и жив го сложих в същия този кораб. И додето беше на този кораб, господарят ми крал Херманс ми заръча в името на верността, която му дължа, да напиша следното писмо.

Глава 62

Препис на писмото, в което кралят молел да бъде отмъстено за смъртта му, и как сър Паломид се сражавал за това право

„Предайте моите почитания на крал Артур и на всички негови странстващи рицари и ги помолете, тъй като аз, крал Херманс, владетелят на Червения град, съм коварно и предателски убит от двама мои собствени рицари, отгледани и издигнати от самия мен, да дойде някой достоен рицар и да отмъсти за смъртта ми, понеже винаги съм бил предан на крал Артур, доколкото е било по силите ми. И на онзи, който заради мен изложи живота си срещу тези двама коварни рицари, аз, крал Херманс, владетел на Червения град, дарявам всичките земи и богатства, притежавани от мен, додето съм бил жив.“

— Това писмо — рекъл Ебел — написах по заповед на господаря си и после той получи последно причастие и като умираше, неведнъж ми заръча, преди да изстине, да сложа това писмо в ръката му. И заръча ми още да изпратя кораба по реката Хъмбър и да заповядам на моряците да не спират, додето не стигнат до кралството Логрис, дето по туй време ще се съберат всички благородни рицари. „Ще се намери там достоен рицар, който да се смили над мен и да отмъсти за смъртта ми, защото никой крал и владетел не е бил убит по-коварно и по-предателски.“ Такава бе жалбата на крал Херманс. И сега — продължил сър Ебел, — като знаете всичко за предателството спрямо нашия господар, за Бога, смилете се над него и отмъстете достойно за смъртта му и тогава ще владеете всичките му земи. Защото добре знаем, че ако убиете тези двама предатели, Червеният град и всички в него ще ви признаят за свой господар.

— Истината ви казвам — рекъл сър Паломид, — сърцето ми се къса, като слушам тази, печална история. И да си призная, аз вече съм виждал това писмо, за което говорите, и един от най-славните рицари на света ми го прочете. По негово нареждане идвам тук да отмъстя за смъртта на вашия крал. Затуй не се бавете повече, а ми кажете къде мога да намеря онези предатели, тъй като не ще се успокоя, додето не се сражавам с тях.

— Сър — рекъл сър Ебел, — качете се тогава пак на кораба и той ще ви заведе на Прекрасния остров край Червения град, а ние тук ще се молим за вас и ще чакаме завръщането ви, защото този замък ще бъде ваш, ако излезете с чест от двубоя. Знайте, че нашият крал Херманс построи този замък от любов към онези двама предатели и ние го отбраняваме с твърда ръка, ала сме в голяма опасност.

— Чуйте съвета ми — рекъл сър Паломид, — каквото и да се случи с мен, пазете този замък. Защото, ако за зла чест аз падна сразен, сигурен съм, че един от най-славните рицари в света ще дойде да отмъсти за смъртта ми и той ще бъде сър Тристан Лионски или пък сър Ланселот от Езерото.

После сър Паломид си тръгнал от замъка. И като наближил града, от един кораб слязъл и поел насреща му снажен рицар в здрави доспехи, с щит на рамо и ръка върху меча. Приближил се той до сър Паломид и рекъл:

— Благородни рицарю, защо сте дошли тук? Оставете на мен този подвиг, тъй като преди вас съм се врекъл да премеря сили в него и не ще ви го отстъпя.

— Благородни рицарю — рекъл Паломид, — може да сте се врекли да извършите този подвиг, ала едва ли някой рицар е сторил туй преди мен, тъй като аз пръв взех писмото от ръката на мъртвия крал. И затова още тогава се заклех да отмъстя за смъртта му и ще го сторя, защото инак ще се посрамя.

— Тъй да бъде — рекъл рицарят, — ала знайте, че желая да се сражавам с вас и който от двама ни срази другия, той ще отмъсти за злодеянието.

— Съгласен съм — рекъл сър Паломид.

И тъй, те вдигнали щитове, изтеглили мечове и си разменили безчет тежки удари, както подобава на могъщи мъже. И така се сражавали двамата повече от час, ала най-подир Паломид се оказал по-силен и по-издръжлив и нанесъл на рицаря такъв удар, че той паднал на колене. Тогава онзи рицар викнал и рекъл:

— Благородни рицарю, възпри ръката си!

И тозчас сър Паломид отпуснал меча, а онзи рекъл:

— Знай, рицарю, че си по-достоен да извършиш този подвиг, затуй те моля, в името на рицарската ти чест, да ми откриеш как се казваш.

— Сър, името ми е Паломид и съм рицар на крал Артур и неговата Кръгла маса, а тук дойдох, за да отмъстя за смъртта на убития крал.

Глава 63

За приготовленията на сър Паломид и на двамата братя, които трябвало да се сражават с него

— В добър час те срещнах — рекъл рицарят на Паломид, — защото от всички рицари на света освен трима най-много желаех да видя теб. Първият е сър Ланселот от Езерото, вторият — сър Тристан Лионски, а третият е близкият ми роднина сър Ламорак Уелски. А аз съм брат на убития крал Херманс и името ми е сър Херминд.

— Справедливи думи изрекохте — казал сър Паломид. — Ще видите, че с чест ще изляза от тази битка. А ако бъда убит, идете при моя господар сър Ланселот или при моя господар сър Тристан и ги помолете да отмъстят за смъртта ми. Колкото до сър Ламорак, не ще го видите вече на този свят.

— Уви — рекъл сър Херминд, — как намери смъртта си?

— Убиха го сър Гауейн и братята му — отвърнал сър Паломид.

— Кълна се в Бога — рекъл Херминд, — само един не би могъл да го убие.

— Вярно е — рекъл сър Паломид, — четирима бяха жестоките рицари, които го убиха — сър Гауейн, сър Агравейн, сър Гахерис и сър Мордред. Ала сър Гарет, най-храбрият рицар от петимата, не бил с тях.

И сър Паломид разказал всичко на Херминд и как предателски убили те сър Ламорак.

Сетне се качил на кораба и потеглил към Прекрасния остров. А в туй време сър Херминд, братът на краля, пристигнал в Червения град, разказал на всички там, че е дошъл рицар на крал Артур да отмъсти за смъртта на крал Херманс, и рекъл:

— Името му е сър Паломид и той е храбрият рицар, що от много години преследва Лаещия звяр.

И всички в града твърде се зарадвали, понеже много били слушали за сър Паломид и подвизите му. Сетне намерили вестител и го пратили при двамата братя, та да им каже да се приготвят за двубой, защото е дошъл рицар да се сражава с тях. Тогава пратеникът препуснал към замъка им, който бил недалеч, и им известил, че е дошъл рицар от двора на крал Артур да се сражава с двамата едновременно.

— Добре е дошъл — рекли те, — ала кажи ни, молим те, дали този рицар е сър Ланселот или някой от неговия род.

— Не е от този род — отвърнал пратеникът.

— Толкова по-добре — рекли двамата братя, — защото никак не желаем да мерим сили в бой с някого от рода на сър Ланселот.

— Трябва да знаете — рекъл вестителят, — че името му е сър Паломид, рицар благороден, ала още непокръстен.

— Колкото до това — рекли те, — щом досега не се е покръстил, никога не ще получи кръщение.

Сетне се споразумели да се срещнат със сър Паломид край града подир два дни. И когато пристигнал сър Паломид в Червения град, всички много му се зарадвали, като видели, че е добре сложен, снажен и едър, без всякакви телесни недъзи и нито твърде млад, нито твърде стар. И тогава всички го възхвалили. И макар че още не бил покръстен, държал се като истински християнин, бил мъж верен на думата си и с добри обноски. Ала бил се врекъл да не приеме кръщение, додето не намери Лаещия звяр — необикновен и изпълнен с най-чудно значение звяр, за който Мерлин изрекъл велики пророчества. Освен това сър Паломид се бил врекъл да не приеме напълно християнската вяра, додето не се сражава седем пъти победоносно в двубой.

И тъй, на третия ден дошли в града двамата братя — единият се наричал Хелиус, а другият — Хелак, и двамата твърде силни мъже. И макар че били коварни и подли и от най-прост род, славели се като могъщи и изкусни рицари. И довели те със себе си четирийсет рицари, за да могат с тяхна помощ да завладеят Червения град. Така пристигнали двамата братя, надменно и самонадеяно да сплашат и покорят Червения град. Излезли те насред полето, а сър Паломид застанал насреща им и рекъл тъй:

— Вие ли сте двамата братя Хелиус и Хелак, що коварно и предателски убихте своя крал и господар крал Херманс и заради които дойдох да отмъстя за неговата смърт?

— Знай, че ние сме същите рицари, които убиха крал Херманс — рекли сър Хелиус и сър Хелак, — и знай също, сър Паломид Сарацине, че и теб така ще наредим, че преди да си тръгнеш, горещо ще се каеш, дето не си се покръстил по-рано.

— Може и тъй да е — отвърнал сър Паломид, — ала аз не желая да умра, преди да съм покръстен. Не се страхувам от вас, тъй като вярвам, че ще даде Бог да умра по-добър християнин от вас двамата. И бъдете сигурни, че или вие, или аз ще легнем мъртви на туй поле.

Глава 64

За сражението между сър Паломид и двамата братя и как двамата братя били убити

Тогава те се отдалечили според обичая, после двамата братя и сър Паломид връхлетели един срещу друг с всичката бързина, на която били годни конете им. И случило се, че сър Паломид пробил щита на Хелак и го пронизал дълбоко в гърдите. А в туй време сър Хелиус държал високо копието си и гордо и самодоволно отказвал да се сражава със сър Паломид. Ала като видял брат си, повален наземи и неспособен да се брани, викнал на сър Паломид:

— Отбранявай се! — И тозчас се втурнал връз него с копието си и го повалил от седлото. Сетне два-три пъти минал с коня си през тялото му.

Тогаз сър Паломид се засрамил и хванал коня на сър Хелиус за поводите. Изправил се в миг конят на задните си крака, а сър Паломид залитнал, та и двамата рицари рухнали наземи. Ала сър Хелиус бързо скочил и тежко ударил сър Паломид по шлема, така че той паднал на едно коляно. Сетне се хвърлили един връз друг и си нанесли безчет свирепи удари, дебнели се и се нападали ту отпред, ту отзад, блъскайки се като два глигана и неведнъж се поваляли взаимно на земята.

Така се били те без почивка и без отдих цели два часа. Най-подир сър Паломид взел да отпада и да се задъхва, а сър Хелиус все повече набирал сили, удвоил ударите си и изтласкал сър Паломид назад. Като видели хората от града в какво тежко положение се намира сър Паломид, застенали и заплакали, и горко заридали, а противниците им ликували.

— Уви — рекли хората от града, — такъв благороден рицар да загине заради нашия крал!

Тъй плачели и викали те, а сър Паломид, който бил получил сто удара, та чудо било, че още се държи на крака, най-после видял как народът плаче за него и си рекъл: „Срам и позор, сър Паломиде, защо си оборил тъй ниско глава?“ И тозчас вдигнал щита си, погледнал сър Хелиус и му нанесъл страховит удар по шлема, а сетне още един и още един.

И най-подир с такава сила поразил сър Хелиус, че той се свлякъл на земята. После смъкнал шлема от главата му и с мощен удар я отсякъл.

Тогава хората от града не знаели къде да се дянат от щастие. Завели го най-тържествено в покоите му и заявили, че до един са негови слуги. Сетне сър Паломид ги помолил да се грижат за кралството на крал Херманс и рекъл:

— Защото, любезни рицари, сега не мога да остана при вас, тъй като трябва незабавно да ида при моя господар крал Артур край замъка Лоназеп, както съм обещал.

Тогава те твърде се наскърбили, че сър Паломид си отива, и всички му предложили една третина от богатствата си, за да не напуска града им. Ала въпреки това той не пожелал да остане там.

И тъй, сър Паломид си тръгнал и отишъл в замъка, чийто управител бил сър Ебел. И като чули за подвизите на сър Паломид, всички в замъка се възрадвали. Сетне сър Паломид си тръгнал и отишъл в замъка Лоназеп.

И когато узнал, че сър Тристан не е там, отправил се отвъд реката Хъмбър и пристигнал в замъка Веселата стража, дето били сър Тристан и Хубавата Изолда. А сър Тристан бил наредил, щом се появи някой странстващ рицар в града или край замъка Веселата стража, да го предупредят. И тъй, дошъл един човек от града и казал на сър Тристан, че там е пристигнал твърде снажен рицар.

— Що за човек е и какъв герб носи? — запитал сър Тристан.

И човекът му описал всичко поред.

— Това е сър Паломид — рекъл Динадан.

— Може и той да е — рекъл сър Тристан. — Иди при него.

И Динадан отишъл при сър Паломид и двамата твърде се зарадвали на срещата си. А на сутринта пристигнали сър Тристан и сър Гарет и ги намерили още да спят. Тогава ги събудили и всички заедно седнали да закусят.

Глава 65

Как сър Тристан и сър Паломид срещнали Брюнис Безмилостни и как сър Тристан и Хубавата Изолда поели към Лоназеп

Подир туй сър Тристан поканил сър Паломид да иде с него на езда и двамата препускали из полята и горите, а накрая решили да спрат за почивка в гората. Яздили те, колкото яздили и ето че стигнали до един бистър извор. Тогава видели да идва насреща им въоръжен рицар и си разменили поздрави. После този рицар запитал сър Тристан кои са рицарите, дето са се подслонили във Веселата стража.

— Не знам кои са — рекъл сър Тристан.

— А вие самите какви сте? — запитал рицарят. — Струва ми се, че не сте странстващи рицари, тъй като ходите без доспехи.

— Все едно дали сме рицари, или не, но не ще ти кажем имената си.

— Не щеш да ми кажеш името ви, а? — рекъл този рицар. — Тогава отбранявай се, защото ще те убия.

И тозчас грабнал копие в ръка и искал да прониже сър Тристан.

Видял това сър Паломид и ударил коня му напряко в хълбока, та конят и ездачът паднали наземи. И тогаз сър Паломид слязъл и изтеглил меч да го убие.

— Пощадете го — рекъл сър Тристан — и не го убивайте, защото този рицар е твърде глупав и е срамота да го убива човек. Ала вземете му копието, а сетне го оставете да яхне коня си и да върви където ще.

И тъй, рицарят се изправил и стенейки от болка, възседнал коня си. После се обърнал към сър Тристан и сър Паломид и ги помолил да му кажат кои са.

— Трябва да знаеш — отвърнал сър Тристан, — че моето име е сър Тристан Лионски, а този рицар се казва сър Паломид.

И като разбрал кои са, рицарят пришпорил коня, за да не го питат как се казва, и препуснал презглава. И ето че скоро пристигнал при тях един рицар с щит на сини черти, който яздел в галоп. Името му било Епиногрус.

— Накъде препускате? — запитал сър Тристан.

— Любезни господари мои, знайте, че преследвам най-коварния рицар на света. Затова кажете ми дали сте го видели — той носи щит, покрит с червено.

— Кълна се в Бога — рекъл сър Тристан, — един такъв рицар си тръгна оттук преди по-малко от четвърт час. Моля ви, кажете ни името му.

— Уви! — рекъл Епиногрус. — Защо го оставихте да избяга? Той е най-заклет враг на всички странстващи рицари и името му е Брюнис Безмилостни.

— Ах, какъв позор! — рекъл сър Паломид. — Горко ми, че допуснах да се изплъзне от ръцете ми, защото той е най-омразният ми рицар на света.

И всички те много се каели за това. После Епиногрус продължил преследването.

Тогава сър Тристан и тримата другари поели назад към Веселата стража и сър Тристан накарал сър Паломид да му разправи за сражението си и какво се случило в Червения град, което вие вече чухте.

— Истина ви казвам — рекъл сър Тристан, — твърде се радвам, че сте излезли с чест от тази битка и сте победили достойно. А сега знайте, че утре трябва да потеглим на път.

И той обмислил как да стане всичко и решил да вдигне два шатъра близо до извора край замъка Лоназеп за кралицата Хубавата Изолда.

— Добре ще сторите — рекъл сър Динадан.

Ала като чул за намерението му сър Паломид, сърцето му се изпълнило с болка. Въпреки това не казал нищо.

И когато стигнали във Веселата стража, сър Паломид не искал да влезе в замъка, ала сър Тристан го хванал за ръка и го въвел вътре. И щом сър Паломид видял Хубавата Изолда, сърцето му се свило от мъка и не могъл да продума ни дума. Тогава всички отишли да се хранят, ала Паломид не сложил хапка в уста въпреки оказаното му голямо гостоприемство.

И тъй, на сутринта те се приготвили да вървят в Лоназеп. И сър Тристан бил придружен от трима оръженосци, а Хубавата Изолда — от три дами, и всички те ведно с кралицата били разкошно облечени. И нямало с тях никой друг освен слугите, които носели щитовете и копията им. И така потеглили.

И случило се, че както яздели, видели да се задава насреща им група рицари. Бил рицарят Галиходин и двайсет други рицари.

— Любезни другари — рекъл Галиходин, — ей там идат четирима рицари и една богата и красива дама. Твърдо съм решил да им отнема дамата.

— Не е много умно измислено — рекъл един от хората на Галиходин. — Най-добре изпратете някого при тях и узнайте какво ще кажат те.

Така и сторили. Отишъл един оръженосец при сър Тристан и го запитал желаят ли да се сражават за дамата, или ще я дадат без бой.

— Не ще допусна това — рекъл сър Тристан. — Кажи на господаря си да дойде да се сражава с нас, макар да има много повече рицари, и ако ни срази, нека я отведе.

— Сър — рекъл Паломид, — благоволете да ми разрешите аз да изляза насреща им и да се сражавам с тях.

— Съгласен съм, щом желаете — рекъл сър Тристан. — А ти, оръженосецо, иди и кажи на господаря си Галиходин, че този рицар ще се сражава с него и другарите му.

Глава 66

Как сър Паломид се сражавал със сър Галиходин и после със сър Гауейн и повалил и двамата

Тогава оръженосецът си отишъл и предал думите му на сър Галиходин. И той вдигнал щит и насочил копне, а същото сторил и сър Паломид. И като връхлетели един връз друг, Паломид ударил Галиходин с такава сила, че го повалил на земята заедно с коня. И той твърде зле паднал.

После излязъл втори рицар, ала сър Паломид и с него направил същото, а сетне с третия и с четвъртия — премятал ги през задницата на конете им, а неговото копие все оставало здраво. Тогава се спуснали към него още шест от хората на Галиходин и искали да му отмъстят.

— Спрете се — рекъл сър Галиходин. — Не бъдете тъй дръзки да се сражавате с този рицар, защото той е твърде благороден и достоен и стига да пожелае, никой от вас не ще може да устои на ударите му.

И те начаса възпрели конете си. А сър Паломид бил готов да се сражава още, ала като видял, че те се отказват, върнал се при сър Тристан.

— Отлично се проявихте — рекъл сър Тристан — и славно, както подобава на храбър рицар.

А този Галиходин бил близък роднина на Галахалт Високородния принц, крал на страната Сурлуз.

И както яздели, сър Тристан, сър Паломид и Хубавата Изолда съгледали пред себе си четирима рицари с копия в ръка: първият бил сър Гауейн, вторият сър Юуейн, третият сър Саграмор Похотливи и четвъртият Додинас Свирепи.

Когато сър Паломид видял, че четиримата рицари са готови за бой, помолил сър Тристан да му разреши да се сражава с тях според силите си и рекъл:

— А ако бъда повален от коня, моля ви да отмъстите за мен.

— Тъй да бъде — рекъл сър Тристан. — Вървете. Щом вие желаете слава, аз желая да се увеличи славата ви.

И тозчас сър Гауейн насочил копие и същото сторил сър Паломид. И двамата връхлетели един връз друг тъй настървено, че сър Паломид повалил сър Гауейн наземи с все коня и същото направил с Юуейн, сър Додинас и Саграмор. Тези четирима рицари сър Паломид повалил с различни копня.

После сър Тристан поел отново към Лоназеп. А след като се отдалечили по пътя си, дошъл Галиходин с десетте си рицари и казал на сър Гауейн какво му се е случило.

— Чудя се кои бяха тези рицари, облечени в зелено — рекъл сър Гауейн.

— Знайте, че рицарят на белия кои повали мен — рекъл Галиходин, — а сетне и тримата ми другари.

— Същото стори и с мен — рекъл Гауейн, — та съм сигурен, че този на белия кои е или сър Тристан, или сър Паломид, а богато пременената дама е кралица Изолда.

Така разговаряли те за това-онова. А в туй време сър Тристан продължил пътя си, додето стигнал при извора, край който били шатрите му. И там слезли от конете и видели наоколо много шатри сред широкото поле.

Сетне сър Тристан оставил сър Паломид и сър Гарет с Хубавата Изолда, а той самият и сър Динадан отишли в Лоназеп да научат какви вести има. А сър Тристан яздел белия кон на сър Паломид. И като стигнали при замъка, сър Динадан чул силно тръбене на рог и много рицари се струпали при неговия зов. Тогава сър Тристан запитал един рицар:

— Какво означава тръбенето на този рог?

— Сър — отвърнал рицарят, — с него свикват тези, които ще се сражават срещу крал Артур на този турнир. Първият е кралят на Ирландия, после кралят на Сурлуз, кралят на Листинойз, кралят на Нортъмбърланд и кралят на по-голямата част на Уелс, заедно с много други. И те сега се събират да обмислят как да поведат битката.

А кралят на Ирландия, чието име било Мархаус, бащата на храбрия рицар Мархаус, когото сър Тристан убил, говорел тъй гръмогласно, че сър Тристан можел да чуе всичко. Той казал:

— Лордове и другари мои, нека добре да се погрижим за себе си, тъй като трябва да знаете, че крал Артур разчита на подкрепа от мнозина храбри рицари, инак не би излязъл срещу нас с толкоз малобройно войнство. Затова, съветвам ви, всеки крал да носи знамето и герба си, а рицарите да стоят край своя сюзерен, та всеки крал и предводител да може да помогне на рицарите си, когато изпаднат в нужда.

И след като чул как се условили те, сър Тристан отишъл при крал Артур да чуе и неговите съвети.

Глава 67

Как сър Тристан и дружината му пристигнали на турнира при Лоназеп; за различни схватки и други неща

Ала едва бил пристигнал сър Тристан, когато сър Гауейн и сър Галиходин отишли при крал Артур и му рекли:

— Този зелен рицар със зелените доспехи и белия кон днес повали нас двамата и шестима от нашите другари.

— Сега ще научим кой е — рекъл крал Артур.

И начаса повикал сър Тристан и го запитал как се казва.

— Сър — рекъл сър Тристан, — моля да ме извините, ала не е дошло още времето да ви открия името си.

И с тези думи сър Тристан се обърнал и си тръгнал.

— Чудя се защо този рицар не пожела да ми каже името си — рекъл крал Артур. — Ала иди ти, Грифлет Син Божи, и го помоли да дойде да си поговорим насаме.

Тогава сър Грифлет препуснал подире му и като го настигнал, казал му, че крал Артур го моли да се върне, та да поговорят тайно помежду си.

— Ще дойда, ала само при едно условие — рекъл сър Тристан, — искам да ми дадете дума, че няма да пожелаете да ви открия името си, инак ще си отида.

— Уверявам ви — рекъл сър Грифлет, — че той не ще настоява много за това.

И тъй, те поели назад и се върнали при крал Артур.

— Любезни сър — рекъл крал Артур, — по каква причина не желаете да ми кажете името си?

— Сър — отвърнал сър Тристан, — ако нямам причина, не ще и крия името си.

— На чия страна ще се сражавате? — запитал крал Артур.

— Уверявам ви, господарю — рекъл сър Тристан, — че не зная за коя дружина ще се бия, додето не изляза на полесражението. И там ще се сражавам както ми подскаже сърцето. Ала утре вие сам ще видите и ще разберете на коя страна ще бъда.

И с тези думи си отишъл и се върнал при шатрите си.

На сутринта всички сложили зелени доспехи и излезли на полето. И там мнозина млади рицари започнали да се сражават и извършили безчет славни бойни дела. Тогава Гарет помолил сър Тристан да му позволи да изпита копието си в бой, защото смятал, че е позорно да се върне назад със здраво копие. Като чул тези думи, сър Тристан се засмял и рекъл:

— Моля, покажете какво можете.

И тозчас сър Гарет взел копие и се приготвил за бой. Видял това един рицар, братовчед на Краля със стоте рицари, на име Селис, който бил твърде славен рицар. И тъй, този Селис излязъл срещу сър Гарет и двамата връхлетели един връз друг тъй яростно, че паднали наземи с все конете си тежко наранени и окървавени. И лежали така, додето Краля със стоте рицари дошъл и помогнал на Селис да стане, а сър Тристан и сър Паломид повдигнали Гарет.

И тъй, отишли те със сър Гарет в шатъра и там му свалили шлема. И като видяла Хубавата Изолда окървавеното лице на сър Гарет, запитала го какво се е случило.

— Господарко моя — рекъл сър Гарет, — получих тежък удар и мисля, че и аз нанесох такъв, ала никой от другарите ми, Господ да им въздаде според делата, не пожела да ме избави.

— Кълна се в Бога, никой от нас не биваше да се сражава днес — рекъл Паломид, — тъй като днес не влезе в битката ни един изпитан рицар, а вие настоявахте да изпитате силите си. И като видяха другите, че сте готов за двубой, изпратиха насреща ви отличен за възрастта си рицар, когото добре познавам — казва се Селис. И сражавахте се двамата достойно, та нито вие, нито той се посрамихте, затова сега си починете, за да бъдете готов и бодър за утрешната битка.

— Колкото до това — рекъл Гарет, — не ще ви изневеря, стига да мога да възседна коня си.

Глава 68

Как се сражавали сър Тристан и другарите му и за славните им бойни подвизи на този турнир

— А сега — рекъл сър Тристан, — на коя страна е най-добре да се сражаваме утре?

— Сър — рекъл Паломид, — съветвам ви утре да се бием срещу хората на крал Артур, тъй като на негова страна ще бъдат сър Ланселот и много отлични рицари от неговия род. И колкото по-славни мъже са те, толкова повече слава ще заслужим ние.

— Достойни слова изрекохте — отвърнал сър Тристан — и както ме съветвате, така и ще сторим утре.

— И нека Бог ни закриля — рекли всички.

И тъй, през нощта те си отпочинали предобре. И на сутринта, като съмнало, тези четирима рицари надянали зелени доспехи, сложили зелени сбруи на конете и взели зелени щитове и копня, а и Хубавата Изолда и трите и дами се пременили със същия цвят. И после всички заедно преминали от единия край на полето до другия. И отвели те Хубавата Изолда там, откъдето трябвало да наблюдава турнира от един издаден прозорец, ала тя била с воал над лицето, та никой да не може да го види. И подир туй рицарите се присъединили към дружината на шотландския крал.

Като видял всичко това, крал Артур попитал сър Ланселот кои са тези рицари и тази кралица.

— Сър — рекъл сър Ланселот, — не мога да твърдя с увереност, ала ако сър Тристан и сър Паломид са в тукашните земи, то положително това са те и Хубавата Изолда.

Тогава Артур повикал сър Кей и му рекъл.

— Иди веднага и разбери кои от рицарите на Кръглата маса не са тук — ще познаеш по местата им.

И тъй, сър Кей отишъл и по надписите на местата около масата разбрал, че отсъстват десет рицари.

— И тези, които не са тук — рекъл той на краля, — са сър Тристан, сър Паломид, сър Персивал, сър Гахерис, сър Епиногрус, сър Мордред, сър Дннадан, сър Криводрешко и благородният рицар сър Пелеас.

— Колкото до това — рекъл Артур, — твърде е възможно някои от тях да са тук и днес да се сражават против мен.

Дошли тогава двама братя, храбри рицари и роднини на сър Гауейн — единият се наричал сър Едуард, а другият сър Садок. И помолили те крал Артур да се сражават първи, защото били от Оркни.[1]

— Да бъде волята ви — рекъл крал Артур.

Тогава сър Едуард влязъл в двубой с шотландския крал, на чиято страна се сражавали сър Тристан и сър Паломид. И сър Едуард повалил шотландския крал от коня му, а сър Садок повалил краля на Северен Уелс с чудна мощ и той паднал твърде зле. И сред хората на крал Артур се надигнал вик на радост, та като го чул, сър Паломид люто се разгневил. И тогава сър Паломид вдигнал щита насочил копие, а сетне с все сила връхлетял връз сър Едуард от Оркни и така тежко го ударил, че конят му се олюлял и рухнал с ездача си на земята. И после със същото копие сър Паломид повалил сър Садок през задницата на коня му.

— Иисусе Христе — викнал Артур, — кой е този рицар в зелените доспехи? Славно се сражава с копие.

— Трябва да знаете — рекъл сър Гауейн, — че е храбър рицар, и ще го видите да се бие още по-добре, преди да завърши турнирът. А ще видите и един още по-силен рицар, с доспехи в същия цвят. Тъкмо този рицар, който сега повали двамата ми братовчеди, преди два дни повали мен самия и още седмина мои другари.

И додето те разговаряли така, излязъл на полето сър Тристан на вран кон и един подир друг повалил с копието си четирима храбри рицари от Оркни, все роднини на сър Гауейн, а сър Гарет и сър Динадан повалили всеки по един рицар.

— Иисусе Христе — викнал Артур, — онзи рицар на врания кон се сражава славно и с чудна мощ.

— Почакайте — рекъл сър Гауейн, — онзи рицар на врания кон още не е започнал да се бие истински.

После сър Тристан заръчал да вдигнат пак на конете им двамата крале, които Едуард и Садок били повалили в началото, а сам се хвърлил с меч в ръка сред най-лютия бой срещу рицарите от Оркни. И там повалял рицари, смъквал шлемове, отнемал щитове и мнозина рицари проснал на земята. А сър Паломид на свой ред не му отстъпвал и вършел такива чудни подвизи, че всички се смаяли. И крал Артур оприличил сър Тристан с врания кон на разгневен лъв, сър Паломид с белия кон на разгневен леопард, а сър Гарет и сър Динадан на свирепи вълци. Ала обичаят бил такъв, че никой крал не бивало да помага на друг, а само рицарите от дружината, сражаваща се под едно знаме, си помагали помежду си доколкото им стигали силите. Ала сър Тристан извършил такива бойни подвизи, че воините от Оркни се уморили да се сражават с него и се оттеглили в Лоназеп.

[1] Като племенници на крал Артур и синове на сестра му, кралица на Оркни, те имали право да се ползват от неговото благоволение. ↑

Глава 69

Как сър Тристан бил повален от коня от сър Ланселот и как после сър Тристан повалил крал Артур

Чули се тогава викове на вестители и на всякакъв народ: „Зеленият рицар, се сражава чудесно и надви цялата дружина на Оркни.“ И после оповестили, че сър Тристан на врания кон е победил с копие и меч трийсет рицари, а сър Паломид е повалил двайсет рицари. И повечето от тези петдесет рицари били от рода на крал Артур и се славели като изпитани воини.

— Кълна се в Бога — рекъл крал Артур на сър Ланселот, — голям позор е за нас да гледаме как тези четирима рицари побеждават един подир друг толкова много мои рицари. Затова пригответе се да се сражаваме с тях.

— Сър — рекъл сър Ланселот, — не забравяйте, че между тях има двама отлични рицари и не е достойно да влезем в бой с тях, тъй като те днес понесоха не малко изпитания.

— Въпреки това — отвърнал Артур — ще си отмъстя, затуй вземете със себе си сър Блеоберис и сър Ектор, а аз ще бъда четвъртият.

— Сър — рекъл сър Ланселот, — скоро ще бъда готов, а също и брат ми Ектор и братовчед ми сър Блеоберис.

И като се въоръжили и яхнали конете си, сър Артур рекъл на сър Ланселот:

— Сега изберете с кого ще се сражавате.

— Сър — рекъл сър Ланселот, — ще се сражавам със зеления рицар на врания кон (това бил сър Тристан), братовчед ми сър Блеоберис ще влезе в бой със зеления рицар на белия кон (това бил сър Паломид), а брат ми Ектор ще премери сили със зеления рицар на другия бял кон (това бил сър Гарет).

— Тогава аз трябва да се сражавам със зеления рицар на пъстрия кон — рекъл сър Артур. (А това бил сър Динадан.)

— А сега всеки да се погрижи за противника си — рекъл сър Ланселот.

И те препуснали заедно напред. И сър Ланселот се спуснал срещу сър Тристан и го ударил по щита с такава сила, че го съборил на земята с все коня. Ала сър Ланселот мислел, че това е сър Паломид, и отминал. После сър Блеоберис се спуснал срещу сър Паломид и го ударил с такава мощ по щита, че сър Паломид и белият му кон рухнали на земята. Сетне сър Ектор ударил сър Гарет така силно, че той паднал от коня. А благородният крал Артур се спуснал срещу сър Динадан и го повалил от седлото. Тогава всички взели да викат, че зелените рицари са победени.

Когато кралят на Северен Уелс видял, че сър Тристан е повален, спомнил си какви славни подвизи бил извършил този рицар. Тогава свикал много рицари, защото обичаят и редът бил такъв, че ако един повален рицар не може да възседне пак коня си с помощта на своите другари или със собствени сили, той ще бъде пленник на онези, които са го повалили.

И тъй, кралят на Северен Уелс препуснал право към сър Тристан и като стигнал при него, тозчас слязъл от коня си, подал поводите на сър Тристан и рекъл:

— Благородни рицарю, не знам от кои земи си дошъл, ала заради славните подвизи, що извърши днес, вземи моя кон, а мен остави да се защитя пешком доколкото е по силите ми. Защото, кълна се в Христа, ти повече заслужаваш моя кон, отколкото аз самият.

— Сполай ви — рекъл сър Тристан — и ако мога, ще ви се отплатя. Ала гледайте да не се отдалечавате оттук, защото, уверен съм, скоро ще ви доведа друг кон.

И с тези думи сър Тристан яхнал коня и се хвърлил срещу крал Артур, а сетне му нанесъл такъв удар с меча си, че крал Артур не могъл да се задържи на седлото. Тогава сър Тристан дал коня му на краля на Северен Уелс. И тозчас около крал Артур се струпали мнозина рицари да му помогнат да яхне пак кон, ала сър Паломид не им позволил да сторят това, а всекиго посрещал с меч като най-храбър рицар.

И в туй време сър Тристан се хвърлил сред най-лютия бой, повалял рицари наляво и надясно и смъквал шлемове и най-подир си пробил път към шатъра си, а сър Паломид оставил да се бие пешком. После сър Тристан взел друг кон и се предрешил целия в червено — от доспехите до сбруята.

Глава 70

Как сър Тристан сменил доспехите си с червени и какво сторил после, и как сър Паломид убил коня на сър Ланселот

Когато кралица Хубавата Изолда видяла, че сър Тристан е повален от коня, а сетне го изгубила от погледа си, горко заридала. Ала сър Тристан твърде бързо се предрешил и отново се втурнал сред битката, а Хубавата Изолда начаса го познала. И извършил той големи бойни подвизи и с тежкото си копие един подир друг повалил петима рицари.

Тогава сър Ланселот се досетил, че това е сър Тристан, и дълбоко се покаял, че го бил повалил от коня. Сетне сър Ланселот се оттеглил от битката, за да си почине, ала скоро се върнал отново.

А сър Тристан, като влязъл в сражението, с голямата си сила успял да извоюва отново конете на сър Паломид, сър Гарет и сър Динадан и те пак се били за чудо и приказ. Ала сър Паломид и другарите му не разбрали кой им е дал конете. И сър Тристан все се държал близо до тях и им помагал, а те не му помагали, тъй като бил в червени доспехи. През цялото това време сър Ланселот го нямало.

И тъй, като видяла Хубавата Изолда, че сър Тристан е пак на кон, твърде се зарадвала, засмяла се и се развеселила. И случило се, че сър Паломид погледнал към прозореца, дето била тя, и щом я зърнал да се смее, възрадвал се, та започнал да нанася удари и да поваля с копие и с меч всеки, що се изпречел на пътя му. Защото, като я видял, любовта му към нея отново пламнала и му се струвало, че дори сър Тристан и сър Ланселот заедно да излязат насреща му, пак не ще могат да го надвият. И, както се казва в книгата, дълбоко в сърцето си славният сър Паломид копнеел пред очите на всички там да се сражава със сър Тристан за любовта на Хубавата Изолда.

Тогаз удвоил сър Паломид силата на ударите си и извършил такива чудни подвизи, че всички се смаяли, а той все поглеждал към Хубавата Изолда. И като я виждал такава весела, биел се като лъв, та никой не можел да устои насреща му.

Забелязал сър Тристан славните дела на сър Паломид и рекъл на сър Динадан:

— Кълна се в Бога, сър Паломид е отличен и твърде издръжлив рицар, ала никога до този ден не съм го виждал да извърши такива подвизи в един ден, нито съм чувал да е вършил.

— Днес той надмина себе си — рекъл Динадан и нищо повече не казал на сър Тристан, ала си помислил: „Ако знаеше каква любов го вдъхновява за тези подвизи, сър Тристан бързо-бързо щеше да понамали смелостта му.“

— Твърде жалко е, че сър Паломид не е покръстен — рекъл сър Тристан.

И тъй рекли още крал Артур и всички, които го гледали, а сетне отредили първенството нему, понеже надминал и сър Ланселот, и сър Тристан.

— Колкото до това — рекъл си Динадан, — за славата, която заслужи днес, сър Паломид трябва да благодари на кралица Изолда, защото, ако тя не беше тук, сър Паломид нямаше да се отличи тъй достойно.

Тогаз излязъл на полето сър Ланселот и чул виковете и прославата за сър Паломид. Изправил се той в миг срещу сър Паломид със здраво дълго копие и решил да го повали. И когато сър Паломид видял сър Ланселот да се втурва тъй бързо към него, препуснал с все сила насреща му с меч в ръка и тъкмо сър Ланселот се канел да го удари, той отблъснал копието му настрана и го разсякъл на две с меча си. Хвърлил се тозчас сър Паломид върху сър Ланселот и за да го посрами, с меча си ударил коня на сър Ланселот по врата и сър Ланселот паднал на земята. И в миг се чул силен и мощен вик: „Вижте как сър Паломид Сарацина повали коня на сър Ланселот.“

Тогава мнозина рицари се разгневили от деянието на сър Паломид, тъй като смятали, че не подхожда на един достоен рицар нарочно да убие коня на противника си по време на турнир, защото само в бой на живот и смърт можело да се постъпва така.

Глава 71

Какво казал сър Ланселот на сър Паломид и как първенството този ден било отсъдено на сър Паломид

Когато сър Ектор де Марис видял брат си сър Ланселот в такава беда и лишен от кон, бързо грабнал копие, втурнал се към сър Паломид и го повалил с тежък удар от коня му. Съгледал това сър Тристан, който бил в червени доспехи, и повалил сър Ектор от коня му.

Тогава сър Ланселот вдигнал щит на рамо и с гол меч в ръка се изправил яростно срещу сър Паломид и му рекъл:

— Добре да знаеш, че днес ми стори голямо зло, каквото никой славен рицар не е дръзвал да ми стори на турнир или в двубой, и затова ще си отмъстя. И тъй, брани се!

— Ах, смилете се, благородни рицарю — рекъл Паломид, — и ми простете за недостойните дела, тъй като сега нямам сили и мощ да устоя насреща ви, понеже днес се сражавах без отдих по-дълго от всеки друг път през живота си, и знам, че и в бъдеще не ще мога да надмина туй, що извърших тук. Затова, най-благородни рицарю, пощадете ме днес и аз ви обещавам, че ще бъда ваш верен рицар през целия си живот. А ако ме лишите от днешната ми слава, вие ме лишавате от най-голямата слава, която съм заслужил някога и която някога мога да заслужа.

— Тъй да бъде — рекъл сър Ланселот. — Истина е, признавам, че днес се сражавахте славно. И дори, струва ми се, се досещам от любов към кого сторихте всичко туй, защото добре знам, че любовта е могъща господарка. И ако моята дама беше тук — а тя не е тук, — бъдете уверен, сър Паломид, че нямаше вие да заслужите първенството в днешната битка. Ала внимавайте да не се разбере коя любите, защото, ако узнае сър Тристан, горко ще съжалявате. И тъй като нямам причини да се сражавам повече, съгласен съм вие да получите високата чест. Добре ми е известно какви усилия положихте днес и какви страдания понесохте, та не би било достойно от моя страна да ви я отнема.

И с тези думи сър Ланселот оставил сър Паломид да си отиде. После сър Ланселот с чудната си сила успял да си завоюва друг кон в бой срещу двайсет рицари. И като възседнал коня, сър Ланселот извършил чудни подвизи, а също и сър Тристан, и сър Паломид. Сетне сър Ланселот повалил с копие сър Динадан, краля на Шотландия, краля на Уелс, краля на Нортъмбърланд и краля на Листинойз. Така сър Ланселот и другарите му повалили почти четирийсет рицари.

Подир туй дошли ирландският крал и Краля на низините да помогнат на сър Тристан и на сър Паломид. Тогава се започнала голяма битка и много рицари от двете страни били повалени. И сър Ланселот все избягвал двубоя със сър Тристан, а той пък избягвал него. И сър Паломид също не нападал сър Ланселот. Така продължила битката много време.

Сетне крал Артур изпратил в сражението мнозина от рицарите на Кръглата маса. И сър Паломид все бил в предните редици, а сър Тристан се сражавал тъй юначно, че и кралят, и всички там се чудели и маели.

Тогава кралят наредил на тръбачите да свирят за край и почивка. И тъй като сър Паломид пръв влязъл в бой и нито веднъж не спрял да си почине, а през цялото време се сражавал отлично и пешком, и на кон и най-дълго издържал, крал Артур и всички други крале отредили нему първенството и наградата за този ден.

После сър Тристан заповядал на сър Динадан да доведе кралица Хубавата Изолда в шатрите му край извора. И сър Динадан изпълнил заръката му. А като разбрал сър Паломид, че рицарят в червените доспехи и червения кон е сър Тристан, твърде се зарадвал. Зарадвали се също и сър Гарет, и сър Динадан, понеже мислели, че сър Тристан е взет в плен.

Сетне всички се оттеглили в покоите си. А крал Артур и рицарите му дълго разговаряли за най-достойните мъже през този ден, ала всички признавали първенството на сър Паломид и казвали, че е извършил чудеса.

— Сър — рекъл сър Ланселот на крал Артур, — колкото до сър Паломид, ако той е зеленият рицар, смея да кажа, че днес няма по-достоен от него за награда, тъй като се би без почивка, ни веднъж не си смени доспехите, пръв започна и най-дълго издържа. И все пак знайте, че има тук и по-славен рицар от него и вие сам ще се уверите в това, преди да завърши турнирът, кълна се в живота си.

И така си приказвали рицарите и от двете дружини. А сър Динадан все дразнел сър Тристан и му казвал:

— Какво, в името на дявола, става с теб днес? Силите на сър Паломид цял ден не отпадаха, а се удвояваха.

Глава 72

Как сър Динадан предизвикал сър Тристан да се сражава храбро

— А пък ти, сър Тристан, цял ден ходиш като заспал, затова ти казвам, че си страхливец.

— Чуй ме добре, Динадан — рекъл сър Тристан, — никой рицар до днес не ме е наричал страхливец. И да знаеш, сър, че аз не се смятам за страхливец поради туй, че сър Ланселот ме повали, защото той далеч превъзхожда всички други рицари. И бъди сигурен, сър Динадан, че ако сър Ланселот пожелае, той лесно може да срази всеки рицар на света. И заради неговото великодушие, щедрост, благородство и смелост аз го смятам за рицар над рицарите.

Така рекъл сър Тристан, защото твърде го било яд на сър Динадан. А сър Динадан му наговорил всички тези неща, понеже искал да ядоса сър Тристан, за да подбуди смелостта и гнева му. Защото сър Динадан добре знаел, че ако сър Тристан се разгневи наистина, сър Паломид не ще заслужи първенството на следващия ден. И с такава цел издумал всички тези приказки и подигравки срещу сър Тристан.

— Вярно е — рекъл сър Паломид, — колкото до сър Ланселот, не знам равен нему по рицарска чест, учтивост, храброст и благородство. Днес постъпих спрямо него твърде неблагородно и недостойно за един рицар, а той ми отвърна с благородство и като най-достоен рицар. Защото, ако той се бе отнесъл така зле към мен, както аз към него, нямаше да спечеля днес толкоз слава. И затова, додето съм жив, ще служа вярно на сър Ланселот.

Такива разговори се водели в покоите на кралете. И всички крале, лордове и рицари казвали, че по рицарска чест и воинска слава, по щедрост и благородство сър Ланселот и сър Тристан стоят над всички други рицари в Артурово време. И никой друг рицар в Артурово време не бил извършил и половината от техните подвизи. Както се казва в книгата, и десет рицари не били извършили половината от техните подвизи и нямало по онова време рицар, който да отправи молба към сър Ланселот или към сър Тристан да се заемат с някакъв подвиг, и стига желанието да не им носело позор, те винаги успявали да изпълнят с чест заръката.

Глава 73

Как крал Артур и сър Ланселот отишли да видят Хубавата Изолда и как сър Паломид повалил крал Артур

И тъй, на сутринта сър Ланселот се събудил твърде рано, а сър Тристан се приготвил за турнира и с него Хубавата Изолда, сър Паломид и сър Гарет. И всички тръгнали отново пременени в зелено към гората. А сър Динадан останал да спи в постелята си. И както яздели, случило се, че кралят и сър Ланселот стояли до един прозорец и видели да минават сър Тристан и Изолда.

— Сър — рекъл сър Ланселот, — ей там язди най-красивата жена на света след вашата кралица, лейди Гуиневир.

— Коя е тя? — попитал крал Артур.

— Сър — рекъл той, — това е кралица Изолда, която няма равна на себе си освен моята господарка, вашата кралица.

— Вземете коня си и се въоръжете според обичая — рекъл Артур, — а и аз ще сторя същото, защото, кълна се, искам да я видя.

И тозчас двамата сложили доспехи, яхнали коне, взели по едно копие и препуснали към гората.

— Сър — рекъл сър Ланселот, — не е разумно да се приближавате твърде много до тях, тъй като трябва да знаете, че там има двама отлични рицари, и затова ви моля, сър, не бързайте толкоз. Може тези рицари да се разгневят, ако ненадейно се изпречим на пътя им.

— Колкото до това — рекъл Артур, — аз държа да я видя и не ме е грижа кой може да се ядоса.

— Сър — рекъл Ланселот, — излагате се на голяма опасност.

— Колкото до това — отвърнал кралят, — не ще се уплаша.

И тозчас кралят се приближил до Изолда, поздравил я и рекъл:

— Дал Бог добро.

— Сър — рекла тя, — добра среща.

Тогава кралят я погледнал и твърде я харесал. Ала сър Паломид се изправил пред Артур и рекъл:

— Недостойни рицарю, какво търсиш тук? Не е учтиво тъй ненадейно да се изправиш пред една дама, затова отдръпни се.

Ала сър Артур не обърнал внимание на думите му и продължил да гледа кралица Изолда. Тогава сър Паломид се разгневил, грабнал копие, хвърлил се върху крал Артур и го повалил с копието.

Като видял сър Ланселот какво зло извършил сър Паломид, рекъл си: „Никак не ми е по сърце да се сражавам с този рицар, и не толкоз заради него самия, колкото заради сър Тристан. Защото, убеден съм, ако поваля сър Паломид, ще трябва да премеря сили и със сър Тристан, а ще ми бъде твърде трудно да надвия и двамата, тъй като са храбри рицари. Въпреки туй, жив или мъртъв, трябва да отмъстя за господаря си и нека става с мен каквото ще.“

И тозчас сър Ланселот викнал на сър Паломид:

— Брани се от мен.

Тогава сър Ланселот и сър Паломид яростно връхлетели един връз друг с копия и сър Ланселот ударил сър Паломид с такава сила, че го повалил от седлото и той рухнал на земята.

Когато сър Тристан видял сър Паломид повален, рекъл на сър Ланселот:

— Благородни рицарю, брани се, защото те призовавам на двубой.

— Колкото до този двубой — рекъл сър Ланселот, — ще го приема, защото не се боя от вас. Ала ако бъде волята ми, не желая да се сражавам с вас, тъй като трябва да знаете, че бях принуден да отмъстя за славния си господар, който бе повален от коня по недостоен и противен на рицарската чест начин. И затуй, макар и да отмъстих за стореното, не се гневете, понеже той ми е твърде скъп другар и не мога да допусна да бъде опозорен.

И тозчас по вида му и по достойните му думи сър Тристан познал сър Ланселот от Езерото и се досетил, че поваленият от сър Паломид рицар е крал Артур. И сър Тристан отпуснал копието си и помогнал на сър Паломид да възседне коня, а сър Ланселот помогнал на крал Артур. Сетне всеки продължил по пътя си.

— Кълна се в Бога — рекъл сър Тристан на сър Паломид, — вие постъпихте твърде недостойно, като повалихте тъй ненадейно онзи рицар. И трябва да знаете, че с това се посрамихте, тъй като тези рицари дойдоха най-учтиво да видят една красива дама. И не беше ваше задължение да влизате в бой заради моята дама. Да знаете, че зле ще пострадаме, тъй като този, когото повалихте, беше крал Артур, а другият беше храбрият рицар сър Ланселот. Защото не съм забравил думите на сър Ланселот, който го нарече най-прославен мъж, и по това разбрах, че е крал Артур. А колкото до сър Ланселот, и петстотин рицари да имаше тук, той не би отказал да се сражава с тях, а с мен отказа да се бие. И по това също разбрах, че е сър Ланселот, защото той винаги е благосклонен към мен и крайно добронамерен. И от всички рицари без изключение, каквото и да казват хората, той е първият, цвят и венец на рицарството. И ако се разгневи и пожелае да се сражава докрай и без всякаква милост, знам, че няма рицар на земята, когото сър Ланселот да не може да победи на кон или в бой с меч.

— Не мога да повярвам — рекъл Паломид, — че крал Артур ще тръгне да търси приключения като обикновен странстващ рицар.

— Ах — рекъл сър Тристан, — вие не познавате моя господар крал Артур, от когото всички рицари могат да научат какво значи рицарско достойнство. Затова трябва да съжалявате за злото, което сторихте на такъв благороден крал.

— Стореното, сторено — отвърнал Паломид.

После сър Тристан завел кралица Изолда в манастира, отдето щяла да наблюдава турнира.

Глава 74

Как на втория ден Паломид изоставил сър Тристан и минал на противната страна

Тогава известили на всички рицари, че като чуят зова на рога, трябва да започнат турнира подобно на предишния ден. И както братята на сър Едуард и сър Садок най-напред се сражавали първия ден, така на втория битката подхванали сър Юуейн, синът на крал Уриенс, и сър Лукан Виночерпеца.

И още в първия двубой сър Юуейн повалил сина на шотландския крал, а сър Лукан се втурнал срещу краля на Уелс и от удара копията им се строшили. Ала тъй яростно се сблъскали те, че и двамата паднали наземи. Сетне рицарите от Оркни вдигнали сър Лукан отново на коня му.

После излязъл сър Тристан Лионски и повалил сър Юуейн и сър Лукан. А сър Паломид повалил други двама рицари и сър Гарет още двама. Тогава крал Артур рекъл на сър Ланселот:

— Вижте как храбро се сражават онези трима рицари и най-вече първият.

— Сър — рекъл Ланселот, — този рицар още не е показал на какво е способен. Ще видите какви чудесни подвизи ще извърши днес.

Сетне излязъл на полето синът на херцога на Оркни и скоро се отличил с воинските си дела. Като видял това, сър Тристан рекъл на Паломид:

— Как се чувствате? Ще можете ли и днес да извършите това, което извършихте вчера?

— Не — отвърнал Паломид, — чувствам се тъй уморен и изтощен от битката вчера, че днес не ще мога да се сражавам толкоз славно.

— Твърде жалко — рекъл сър Тристан, — тъй като вашата помощ ще ми липсва днес.

— Не разчитайте на мен — рекъл сър Паломид, — тъй като не мога да се бия както преди.

Всичко това Паломид казал, за да заблуди сър Тристан.

— Сър — рекъл сър Тристан на сър Гарет, — щом е тъй, ще трябва да разчитам на вас. Затуй, моля ви, стойте близо до мен да ме подкрепите при нужда.

— Наложи ли се — рекъл сър Гарет, — ще сторя всичко, каквото е по силите ми.

Тогава сър Паломид препуснал сам напред и за да унизи сър Тристан, се втурнал там, дето боят бил най-лют, връхлетял срещу рицарите от Оркни и извършил такива славни подвизи, че всички се смаяли, тъй като никой не можел да устои на ударите му.

Когато сър Тристан видял подвизите на сър Паломид, зачудил се и си рекъл: „Омръзнало му е да бъде с мен.“ И сър Тристан се отдръпнал настрана и дълго го наблюдавал, тъй като трясъкът и възгласите сред полето били тъй оглушителни, че сър Тристан се чудел и маел отде взема сър Паломид тази сила.

— Сър — рекъл сър Гарет на сър Тристан, — забравихте ли думите, които ви каза вчера сър Динадан, като ви нарече страхливец? И знайте, сър, той не го каза със зъл умисъл, защото ви обича повече от всеки друг рицар, каза го заради вашето достойнство. Затова покажете днес какъв сте в действителност. И не се чудете на сър Паломид, защото той полага велики усилия да ви отнеме славата и рицарската чест.

— Справедливи думи изрекохте — отвърнал сър Тристан — и понеже прозрях злобата и завистта му, ще извърша такива дела, че ще престанат тези възгласи, що славят храбростта му.

Тогава сър Тристан се втурнал с коня си там, дето боят бил най-лют, и извършил такива чудни подвизи, та всички казвали, че подвизите на сър Тристан са дваж по-славни от тези на сър Паломид преди туй. И никой вече не възхвалявал сър Паломид, всички подкрепяли с възгласи сър Тристан.

— О, Иисусе Христе — викал народът, — вижте колко рицари повали сър Тристан с копието си, вижте колко рицари повали с меча си и на колко смъкна шлемовете и отне щитовете.

И тъй, скоро сър Тристан сразил всички рицари от Оркни.

— Е, кралю — рекъл сър Ланселот на крал Артур, — казах ли ви, че днес този рицар ще ни възрадва с делата си? Сам се убедихте в чудната му сила, тъй като е рицар могъщ и издръжлив.

— Кълна се в Бога — рекъл крал Артур на сър Ланселот, — истина е това, което казвате. Не съм виждал до днес по-славен рицар, защото той далеч превъзхожда сър Паломид.

— Сър, трябва да знаете, че така си е и редно — рекъл Ланселот, — тъй като пред нас е самият благороден рицар сър Тристан.

— Вярвам, че това е така — рекъл крал Артур.

А когато сър Паломид чул как възгласите и насърченията в негова полза затихнали, отишъл настрана и дълго наблюдавал сър Тристан. И като видял сър Паломид с каква чудна храброст се сражава сър Тристан, горко заплакал от злоба, защото разбрал, че този ден слава не ще заслужи. Добре знаел сър Паломид, че щом сър Тристан се хвърли с цялата си сила и мъжество в битката, сам той почести не ще завоюва.

Глава 75

Как сър Тристан напуснал сражението, събудил сър Динадан и сменил доспехите си с черни

После излезли на полето крал Артур, кралят на Северен Уелс и сър Ланселот от Езерото, а също и сър Блеоберис, сър Борс де Ганис и сър Ектор де Марис, тези трима рицари излезли на полето със сър Ланселот. И тогава сър Ланселот и тримата му родственици извършили такива бойни подвизи, че всички започнали да възхваляват сър Ланселот. И тъй, те отблъснали краля на Уелс и краля на Шотландия и ги принудили да напуснат полесражението. Ала сър Тристан и сър Гарет останали и устоявали на всички нападения, та всички се чудели как могат двама рицари да удържат на толкоз много удари. А сър Ланселот и тримата му родственици, по заръка на сър Ланселот, все отбягвали да нападат сър Тристан. Тогава крал Артур рекъл:

— Сър Паломид ли е този, дето устоява тъй твърдо на ударите?

— Не — отвърнал сър Ланселот, — трябва да знаете, че това е храбрият рицар сър Тристан, а ей там можете да видите как сър Паломид стои и гледа, без да се сражава. И, сър, скоро ще се убедите, че сър Тристан възнамерява днес всички ни да надвие на полесражението. А колкото до мен — продължил сър Ланселот, — аз няма да вляза в двубой с него, пък който желае, нека го стори. И гледайте, сър, как сър Паломид стои ей там като насън, защото, трябва да знаете, е твърде опечален от подвизите на сър Тристан.

— Тогава той е жалък глупец — рекъл Артур, — тъй като не притежава и никога не ще притежава храбростта на сър Тристан. А ако таи завист към сър Тристан и все пак се бие на негова страна, то сър Паломид е изменник.

Ала додето кралят и сър Ланселот разговаряли, сър Тристан скришом се измъкнал от тълпата, та никой не го забелязал освен Хубавата Изолда и сър Паломид, защото те двамата не го изпускали от очи. И когато сър Тристан се върнал в шатъра, намерил сър Динадан да спи в постелята си.

— Събуди се — рекъл Тристан, — срамота е да спиш, когато рицарите се сражават тъй ожесточено.

Тогава сър Динадан бързо станал и запитал:

— Сър, какво искаш да направя?

— Приготви се — рекъл сър Тристан — и излез с мен на полесражението.

И когато сър Динадан се въоръжил, погледнал шлема и щита на сър Тристан и като видял толкова следи от удари по тях, рекъл:

— Добре, че съм спал по туй време, инак, за да не се посрамя, трябваше да те последвам в боя. И щях да го сторя по-скоро от срам, нежели от храброст, защото виждам от нанесените ти удари, че щях здравата да пострадам, също като вчера.

— Остави сега шегите — рекъл сър Тристан — и тръгвай да вървим пак на полесражението.

— Я гледай — рекъл сър Динадан, — пак ли ти дойде смелост? Вчера беше като замаян.

Тогава сър Тристан облякъл черни доспехи.

— Господи Иисусе Христе — викнал Динадан, — какво става е теб? Струва ми се, че днес гневът ти е по-силен, отколкото вчера.

И като чул думите му, сър Тристан се засмял и рекъл на сър Динадан:

— Дръж се все около мен и ако видиш, че противниците ми са твърде силни, гледай да бъдеш зад мен и аз на драго сърце ще ти сторя път с божията закрила.

Подир туй сър Тристан и сър Динадан яхнали конете си. А сър Паломид видял всичко, и отиването му, и връщането му, видяла го също и Хубавата Изолда, защото тя най-добре познавала сър Тристан.

Глава 76

Как сър Паломид сменил щита и доспехите си, за да срази сър Тристан, и как постъпил сър Ланселот със сър Тристан

Когато сър Паломид видял, че сър Тристан се е предрешил, намислил да го посрами. Тогава отишъл при един тежко ранен рицар, който седял край бистър извор настрана от полесражението.

— Благородни рицарю — рекъл сър Паломид, — моля ви да ми заемете вашите доспехи и вашия щит, защото моите са твърде добре познати и това ми причинява големи беди, а на вас ще дам моите доспехи и моя щит, които са също тъй здрави, както и вашите.

— На драго сърце — рекъл рицарят — ще ви отстъпя доспехите и щита си, стига да ви бъдат от полза.

И тъй, сър Паломид бързо надянал доспехите и щита на този рицар, който блестели като кристал или сребро, и излязъл на полесражението. И нито сър Тристан, нито рицарите от дружината на крал Артур не познали сър Паломид.

И щом сър Паломид излязъл на полето, сър Тристан повалил трима рицари пред очите му. Тогава сър Паломид се втурнал срещу сър Тристан и двамата насочили напред тежки копня и се сблъскали с такава сила, че те се строшили в ръцете им. Сетне изтеглили мечове и дълго се сражавали твърде яростно.

И сър Тристан се чудел кой ли е този рицар, дето тъй смело се бие с него. И люто се разгневил, защото виждал, че противникът му е твърде силен, та си помислил, че не ще успее да се бие с останалите рицари поради силата му.

И те си разменили безчет тежки удари, та много рицари се чудели кой ли е онзи рицар, дето се бие тъй храбро с черния рицар сър Тристан. А Хубавата Изолда добре знаела, че е сър Паломид, понеже видяла от прозореца, на който стояла, как сър Паломид взел доспехите на ранения рицар. И заплакала тя тъй горко от злоба към сър Паломид, че изгубила свяст.

Тогава излязъл на полесражението сър Ланселот с рицарите от Оркни. И когато противниците видели сър Ланселот, развикали се:

— Върнете се, върнете се, идва сър Ланселот от Езерото.

А в туй време няколко рицари се приближили до него и рекли:

— Сър Ланселот, трябва да се сражавате с онзи рицар с черните доспехи (това бил сър Тристан), защото той е на път да победи онзи храбър рицар със сребърния щит, дето се сражава с него (а той бил сър Паломид).

Тогава сър Ланселот застанал с коня си помежду сър Тристан и сър Паломид и рекъл на сър Паломид:

— Благородни рицарю, позволете ми да продължа този двубой вместо вас, тъй като вие имате нужда от почивка.

И сър Паломид тозчас познал сър Ланселот, а също и сър Тристан го познал и тъй като сър Ланселот бил много по-издръжлив от него самия, сър Паломид с радост му позволил да се сражава със сър Тристан. Защото се досетил, че сър Ланселот не е познал сър Тристан и се надявал сър Ланселот да го срази или посрами в боя, което много му се искало. И тъй, сър Ланселот, без да познае сър Тристан, му нанесъл безчет тежки удари, ала сър Тристан познал сър Ланселот. И те дълго се сражавали, та Хубавата Изолда едва не изгубила разсъдъка си от мъка.

Тогава сър Динадан открил на сър Гарет, че рицарят в черните доспехи е сър Тристан, и рекъл:

— А този, дето се сражава с него, е сър Ланселот и той сигурно ще надвие, тъй като сър Тристан днес е вече твърде изтощен.

— Хайде да го повалим — рекъл сър Гарет.

— По-добре тъй да сторим, нежели сър Тристан да бъде посрамен — рекъл сър Динадан, — защото ей там наблизо стои онзи силен рицар със сребърния щит, готов да се нахвърли срещу сър Тристан, ако стане нужда.

И тозчас сър Гарет се хвърлил срещу сър Ланселот и му нанесъл такъв тежък удар, че го зашеметил. Тогава сър Динадан се втурнал с копие и блъснал сър Ланселот с такава сила, че конят и ездачът рухнали наземи.

— Иисусе Христе — викнал сър Тристан на сър Гарет и сър Динадан, — позор за вас! Защо повалихте този славен рицар, и то когато аз се сражавах с него? С това посрамихте себе си, а не хвърлихте него в безчестие, тъй като аз твърде добре устоявах насреща му и без вашата помощ.

Ала в миг връхлетял предрешеният сър Паломид и повалил сър Динадан от коня му. Тогава сър Ланселот нападнал яростно сър Динадан, който по-рано го повалил, и сър Динадан храбро се отбранявал. Ала сър Тристан отлично знаел, че сър Динадан не ще устои дълго срещу сър Ланселот, и твърде се наскърбил.

В туй време сър Паломид отново нападнал сър Тристан, а той, като го видял да се приближава, решил начаса да се освободи от него, защото искал да помогне на сър Динадан, който бил в голяма опасност поради мощта на сър Ланселот. Тогава сър Тристан се хвърлил срещу сър Паломид и му нанесъл тежък удар, а сетне хванал сър Паломид и го съборил на земята. И сър Тристан паднал заедно с него, ала скочил пъргаво на крака, оставил сър Паломид там, втурнал се помежду сър Ланселот и сър Динадан и вдигнал меч да се сражава. Тозчас сър Динадан хванал за поводите коня на сър Тристан и викнал с висок глас, та да чуе сър Ланселот:

— Господарю сър Тристан, ето коня ти.

И като чул сър Ланселот името на сър Тристан, викнал:

— О, Иисусе Христе, що сторих? Опозорих се. Ах, господарю мой сър Тристан, защо сте се предрешили? Днес се изложихте на голяма опасност. Ала моля ви, благородни рицарю, простете ми, защото, ако знаех, че сте вие, нямаше да се сражавам.

— Сър — рекъл сър Тристан, — това не е първата добрина, която ми правите.

И двамата пак яхнали конете си. Тогава всички рицари от едната дружина отсъдили победата и първенството за сър Ланселот, а рицарите от противната страна отсъдили победата и първенството за благородния рицар сър Тристан. Ала сър Ланселот се възпротивил и рекъл:

— Не съм достоен аз за тази чест, защото, заявявам пред всички ви, сър Тристан се сражава по-дълго от мен и повали днес повече рицари, отколкото аз. И затова давам своя глас и своето име за него и моля всички лордове и мои другари да сторят същото.

Тогава в един глас херцозите и графовете, бароните и рицарите заявили:

— Днес сър Тристан се отличи над всички рицари.

Глава 77

Как сър Тристан си тръгнал с Хубавата Изолда и как сър Паломид поел след него и му се извинил

Сетне известили с рог края на битката и кралица Изолда била отведена в шатъра й. Ала трябва да знаете, че тя била извънмерно разгневена на сър Паломид, тъй като знаела коварните му деяния от начало до край. А през цялото време нито сър Тристан, нито пък сър Гарет и сър Динадан знаели за измяната на сър Паломид. Ала ще разберете по-късно, че между сър Тристан и сър Паломид станала голяма свада.

И тъй, като свършил турнирът, сър Тристан, Гарет и Динадан поели с Хубавата Изолда към шатрите си. А сър Паломид все яздел с тях, както си бил предрешен. Ала сър Тристан познал, че това е същият рицар със сребърния щит, който тъй яростно се сражавал с него този ден, и рекъл:

— Благородни рицарю, трябва да знаете, че никой тук не желае да дружи с вас, затова, моля ви, идете си.

А сър Паломид отвърнал тъй, сякаш не подозирал, че това е сър Тристан:

— Знайте, благородни рицарю, че никога не ще се отделя от тази дружина, тъй като един от най-славните рицари на света ми е заповядал да вървя с нея, и додето той не ме освободи от това задължение, няма да си отида.

От тези думи сър Тристан разбрал, че това е сър Паломид.

— Ах, сър Паломид — рекъл храбрият рицар сър Тристан, — такъв рицар ли сте били вие? Не сте достоен за славното си име, защото до този ден ви смятахме за благороден рицар, ала днес постъпихте твърде неблагородно с мен, тъй като заради вас едва не бях погубен. Колкото до вас самия, щях с чест да ви угодя, ала двамата със сър Ланселот бяхте твърде силни за мен. Защото не познавам рицар на света, когото сър Ланселот не може да срази, ако реши да се бие с цялата си мощ.

— Горко ми — рекъл сър Паломид, — нима вие сте моят господар сър Тристан?

— Тъй е, сър, и вие добре знаете това.

— Кълна се в рицарската си чест — рекъл Паломид, — до този миг не бях ви познал. Мислех, че сте кралят на Ирландия, тъй като носите неговите доспехи.

— Истина е, че нося неговите доспехи — рекъл сър Тристан — и твърде високо ги ценя, защото ги заслужих в честен бой с един благороден рицар на име сър Мархаус. И с голяма мъка победих в този двубой, ала нямах друг избор, а сър Мархаус умря от ръцете на несръчни лечители, по не пожела да проси милост.

— Сър — рекъл Паломид, — аз си мислех, че сте преминали в дружината на сър Ланселот и по тази причина се присъединих към тях.

— Щом е тъй — рекъл сър Тристан, — вярвам ви и ви прощавам.

И не след дълго те стигнали в шатрите си и като слезли от конете, свалили доспехите си, измили си ръцете и лицето и отишли да вечерят и там седнали на трапезата.

Ала когато Изолда видяла сър Паломид, пламнала и от гняв не могла да проговори. Тогава сър Тристан забелязал изражението й и рекъл:

— Господарко, защо се гневите тъй? Твърде тежки изпитания понесохме днес във ваша чест.

— Господарю мой — рекла Хубавата Изолда, — за Бога, не ми се сърдете. Не мога да постъпя инак, защото днес видях как ви измамиха и едва не ви погубиха. Истината ви казвам, сър, всичко видях кое как стана и затова, сър, как мога да търпя във ваше присъствие този злодей и предател сър Паломид. Със собствените си очи го видях как ви следваше, като напуснахте полесражението. И през цялото време остана неподвижен на коня си, додето ви съгледа да се връщате. Сетне го видях как начаса отиде при ранения рицар и смени доспехите си с неговите, а подир туй, без да се бази, препусна обратно към полето на турнира. И щом ви намери, връхлетя върху ви и тъй нарочно влезе в бой с вас. Колкото до него, не се боях, че ще успее да ви стори зло, ала твърде се страхувах от сър Ланселот, понеже той не знаеше кой сте.

— Господарко — рекъл Паломид, — ваше право е да говорите каквото пожелаете и аз не мога да докажа противното, ала кълна се в рицарската си чест, не познах сър Тристан.

— Сър Паломид — отвърнал сър Тристан, — приемам извинението ви и макар да знам, че се бихте твърде свирепо с мен, все пак от моя страна всичко е простено.

Тогава Хубавата Изолда свела глава и нищо повече не рекла.

Глава 78

Как крал Артур и сър Ланселот отишли в шатъра им, додето те седели на трапезата, и за сър Паломид

Тогава приближили до шатъра двама въоръжени рицари, слезли от конете си и пристъпили вътре, както били в пълно въоръжение.

— Любезни рицари — рекъл сър Тристан, — не постъпвате добре, че идвате при мен в пълно въоръжение, додето се храним. Ако желаете нещо, можехте да облекчите сърцата си, когато бяхме на полесражението.

— Не — рекъл един от рицарите, — не идваме със зъл умисъл, а уверяваме ви, сър Тристан, че идваме като ваши приятели.

— Аз съм тук — рекъл другият рицар, — да се видя с вас, а този рицар е дошъл да види Хубавата Изолда.

Тогава сър Тристан рекъл:

— Моля, свалете си шлемовете, за да ви видя.

— Щом желаете, ще го сторим — отвърнали рицарите.

И когато си свалили шлемовете, на сър Тристан му се сторило, че ги познава, а сър Динадан тихичко рекъл:

— Сър, този, който пръв ви заговори, е сър Ланселот от Езерото, а другият е моят господар крал Артур.

Тогава сър Тристан казал на Хубавата Изолда:

— Господарко, станете, защото това е господарят ми крал Артур.

После кралят и кралицата се целунали, а сър Ланселот и сър Тристан се прегърнали и безмерна била радостта им. И по молба на Хубавата Изолда крал Артур и сър Ланселот свалили доспехите си и се започнал весел разговор помежду им.

— Любезна лейди — рекъл крал Артур, — отдавна вече изпитвам желание да ви видя, защото славата ви се разнася надалеч. И сега мога да кажа, че вие сте най-голямата хубавица, която съм виждал, а сър Тристан е рицар напет и храбър като малцина други, затова, струва ми се, отлично си подхождате.

— Сър, Бог да ви благослови — рекли благородният рицар сър Тристан и Изолда — за несравнимото ви великодушие и щедрост.

И дълго разговаряли те тъй за много неща и за целия турнир.

— А по каква причина вие, сър Тристан, се сражавахте против нас? — запитал крал Артур. — Вие сте рицар на Кръглата маса и по право трябваше да бъдете на наша страна.

— Сър — рекъл сър Тристан, — ето тука са Динадан и сър Гарет, собственият ви племенник, те ме накараха да се бия против вас.

— Господарю крал Артур — рекъл Гарет, — колкото до вината, тя е моя, ала делата са на сър Тристан.

— Горко се разкайвам вече за стореното — рекъл Динадан, — защото този злочест сър Тристан ни доведе на турнира и заради него понесохме не един тежък удар.

Тогава крал Артур и сър Ланселот така се разсмели, че едва се задържали на местата си.

— Кой беше онзи рицар — рекъл Артур, — дето свирепо се би срещу вас, онзи със сребърния щит?

— Сър — рекъл сър Тристан, — ето го тук, на тази трапеза.

— Какво — рекъл Артур, — нима това е бил сър Паломид?

— Уверявам ви, той беше — рекла Хубавата Изолда.

— Кълна се в Бога — рекъл Артур, — не е достойно за един храбър рицар да постъпва така, а аз съм чувал мнозина да твърдят, че сте благороден рицар.

— Сър — рекъл сър Паломид, — не познах сър Тристан, тъй като беше предрешен.

— Кълна се в Бога — рекъл сър Ланселот, — може и тъй да е, защото и аз не познах сър Тристан. Ала чудя се, защо се сражавахте на наша страна?

— Поради същата тази причина — рекъл сър Паломид.

— Колкото до това — рекъл сър Тристан, — аз му простих, тъй като твърде ценя другарството му и не желая да се разделя с него.

И тъй, оставили въпроса и се разговорили за други неща. И като мръкнало, крал Артур и сър Ланселот се прибрали в покоите си. Ала трябва да знаете, че сър Паломид бил изпълнен с ревност и цяла нощ лежал в постелята си, ридал и горко плакал, та сън не го хващало.

На сутринта сър Тристан, Гарет и Динадан станали рано и отишли в шатъра на сър Паломид, ала го намерили дълбоко заспал, тъй като цялата нощ будувал, и по бузите му личали следи от горчиви сълзи.

— Не казвайте нищо — рекъл сър Тристан, — защото съм сигурен, че се е ядосал и наскърбил, задето тъй тежко го упрекнахме аз и Хубавата Изолда.

Глава 79

Как се отличили сър Тристан и сър Паломид на следващия ден и как крал Артур бил повален от коня

После сър Тристан наредил да събудят сър Паломид и го помолил да се приготви за турнира, тъй като било време да излязат на полето. И тъй, приготвили се те и се въоръжили, и всички били облечени в червено, както Изолда, така и те. Сетне бодро препуснали и я завели през полето в монашеската обител, отдето наблюдавала турнира.

Тогава чули рогът да протръбява три пъти и всички крале и рицари се отправили към полесражението. И най-напред влезли в двубой сър Паломид и сър Каин Странника, рицар на Кръглата маса. Втурнали се двамата един срещу друг, ала сър Паломид ударил сър Каин с такава сила, че го повалил през задницата на коня му. И тозчас сър Паломид повалил още един рицар, ала сетне копието му се прекършило, та изтеглил меч и се бил отлично. И се чули тогава възхвали за сър Паломид.

— Я гледай — рекъл крал Артур, — сър Паломид започна храбрите си подвизи. Кълна се в Бога, той е отличен рицар.

И както си разговаряли тъй, с гръм и трясък излязъл сър Тристан и се сражавал със сър Кей Сенешала и го повалил от коня му. И със същото копие сър Тристан повалил още трима рицари, а сетне изтеглил меча си и се бил отлично. Тогава всички взели да възхваляват и прославят сър Тристан и викали: „О, Тристан! О, Тристан!“, а сър Паломид забравили съвсем.

— Какво ще кажете сега? — рекъл Ланселот на Артур. — Ето този рицар надмина с подвизите си всички.

— Кълна се в Бога — рекъл Артур на Ланселот, — много чудеса ще видим да извършват днес тези двама рицари.

— Сър — рекъл Ланселот, — единият рицар следи делата на другия и от завист се мъчи пряко сили да надмине благородния рицар сър Тристан, а той не знае за тайната ревност, която сър Паломид изпитва към него. Ала всичко, що върши благородният сър Тристан, върши го само за рицарска чест.

После сър Гарет и Динадан се сражавали с чудна воинска храброст, както подобава на благородни рицари, и крал Артур много ги възхвалил и славил, ала кралете и рицарите от дружината на сър Тристан се сражавали отлично и не отстъпвали.

Тогава сър Артур и сър Ланселот яхнали конете си, вдигнали щитове, насочили копия и се втурнали, дето боят бил най-лют. И случило се, че сър Тристан, без да го познае, повалил крал Артур и сър Ланселот искал да му помогне, ала и около него самия имало толкоз много нападатели, че и той бил съборен от коня. Видели това кралят на Ирландия и кралят на Шотландия и заедно с рицарите си намислили да пленят крал Артур и сър Ланселот. Ала когато сър Ланселот ги чул, разбеснял се като гладен лъв и започнал да се бие тъй славно, че никой рицар не дръзвал да се доближи до него.

Тогава дошъл сър Ектор де Марис, втурнал се с насочено копие срещу сър Паломид, ала то се строшило на парчета о него. После сър Ектор налетял отново и нанесъл на сър Паломид такъв удар с меча си, че той клюмнал над предния лък на седлото. И тозчас сър Ектор смъкнал сър Паломид под нозете си, а сетне завел коня му на сър Ланселот, да го възседне. Ала сър Паломид го изпреварил, хванал коня за поводите и скочил върху седлото.

— Бог ми е свидетел — рекъл сър Ланселот, — ти си по-достоен да яздиш този кон от мен.

Тогава сър Ектор де Марис довел на сър Ланселот друг кон.

— Сполай ти — рекъл сър Ланселот на брат си.

И след като яхнал коня, с едно копие повалил четирима рицари. И после сър Ланселот завел на крал Артур най-добрия от четирите коня. Тогава сър Ланселот заедно с крал Артур и няколко свои родственици извършили чудни бойни подвизи и, както се разказва в книгата, повалили трийсет рицари. Въпреки туй противниците им се сражавали тъй храбро, че малко оставало да надделеят над крал Артур и рицарите му.

И когато сър Тристан видял какви изпитания сполетели крал Артур и рицарите му, и особено славните подвизи, които сър Ланселот вършел с ръцете си, много се чудил.

Глава 80

Как сър Тристан преминал на страната на крал Артур, а сър Паломид отказал

Тогава сър Тристан извикал сър Паломид, сър Гарет и сър Динадан и им рекъл:

— Любезни другари мои, трябва да ви кажа, че ще мина на страната на крал Артур, защото никога до днес не съм виждал толкоз малко на брой мъже да се сражават тъй храбро и би било позор за нас като рицари на Кръглата маса да допуснем нашият господар крал Артур и този благороден рицар сър Ланселот да бъдат опозорени.

— Справедливи слова изрекохте — казали сър Гарет и сър Динадан.

— Може и тъй да е — рекъл Паломид, — ала аз няма да се обърна срещу тези, на чиято страна най-напред дойдох да се бия.

— Правите го заради мен — рекъл сър Тристан, — затова вървете и Господ да ви закриля.

И тъй, сър Паломид ги оставил, а сър Тристан, Гарет и Динадан отишли при сър Ланселот. Тогава сър Ланселот повалил краля на Ирландия от коня му, а после повалил краля на Шотландия и краля на Уелс. Сър Артур пък връхлетял върху сър Паломид и го повалил от коня, а сър Тристан надвил всички, с които се сражавал. Сър Гарет и сър Динадан също се били като благородни рицари. И тогава противниците им се разбягали.

— Горко ми — рекъл сър Паломид, — какъв ден доживях! Загубих всичката слава, която бях заслужил.

И тъй, сър Паломид си тръгнал по пътя твърде опечален и вървял, додето стигнал до един извор. И там слязъл от коня, свалил доспехите си и плакал и ридал като обезумял.

В туй време мнозина рицари отредили първенството в турнира на сър Тристан, а мнозина отсъдили първенството на сър Ланселот.

— Любезни лордове — рекъл сър Тристан, — благодаря ви за честта, която пожелахте да ми окажете, ала от сърце ви моля да дадете гласа си за сър Ланселот, тъй като, кълна се, аз сам ще застана на негова страна.

Ала сър Ланселот не се съгласил и така двамата си поделили рицарската слава.

Сетне всички се разотишли, а сър Блеоберис и сър Ектор се отправили със сър Тристан и Хубавата Изолда към техните шатри.

И случило се, че както сър Паломид плачел и ридаел край извора, минали оттам кралете на Уелс и на Шотландия и видели сър Паломид обзет от тази мъка.

— Уви — рекли те, — твърде жалко е такъв благороден мъж като вас дотам да се остави на скръбта!

Тогава тези крале накарали сър Паломид да сложи отново доспехите си, а сетне хванали коня му и той го яхнал и тръгнал с тях, ала все тъй горко плачел. И като минали край шатрите на сър Тристан и на Хубавата Изолда, сър Паломид помолил двамата крале да го изчакат, додето поговори със сър Тристан. После застанал пред шатъра и викнал:

— Къде си, сър Тристан Лионски?

— Сър — рекъл Динадан, — това е сър Паломид.

— Е, сър Паломид, няма ли да дойдете тук при нас?

— Позор на теб, изменнико! — рекъл Паломид. — Знай, че ако беше ден, а не нощ, щях да те убия със собствените си ръце. И помни, случи ли се да те срещна някъде, ще умреш за днешните си дела.

— Сър Паломид — рекъл сър Тристан, — несправедливо ме обвиняваш, защото, ако и ти беше постъпил като мен, щеше да заслужиш не по-малка слава. Ала щом тъй открито ме предупреждаваш, ще се пазя от теб.

— Позор на теб, изменнико! — викнал пак Паломид и си отишъл.

И тъй, на сутринта сър Тристан, Блеоберис, сър Ектор де Марис, сър Гарет и сър Динадан поели на път и, къде по суша, къде по вода, завели Хубавата Изолда в замъка Веселата стража. И там всички си почивали седем дни и се забавлявали и веселили според желанията си.

В туй време крал Артур и рицарите му се оттеглили в Камелот, а сър Паломид отишъл с двамата крале. И твърде неутешима била скръбта му, ала не заради раздялата с Хубавата Изолда, а донейде и поради раздялата със сър Тристан, защото сър Тристан бил тъй великодушен и благороден, че колкото пъти сър Паломид се сещал за него, всяка радост бягала от сърцето му.

Глава 81

Как сър Блеоберис и сър Ектор разказали на кралица Гуиневир за красотата на Хубавата Изолда

И когато съмнало подир седмата нощ, сър Блеоберис и сър Ектор се простили със сър Тристан и кралицата и преди да потеглят на път, двамата храбри рицари получили скъпи дарове. А сър Гарет и сър Динадан останали при сър Тристан.

И когато сър Блеоберис и сър Ектор пристигнали в замъка край морето, дето се намирала кралица Гуиневир, с божията милост кралицата била оздравяла от болестта си и запитала двамата рицари отде идат. Те казали, че идат от сър Тристан и Хубавата Изолда.

— Как е сър Тристан? — запитала кралицата. — И как е Хубавата Изолда?

— Уверяваме ви — рекли двамата рицари, — той е добре, както заслужава благороден рицар като него. А колкото до кралица Изолда, тя няма равна на себе си измежду всички дами, защото по красота, великодушие и веселост не сме виждали втора като нея през всичките си странствания.

— Господи Иисусе Христе — рекла кралица Гуиневир, — всички, що са я виждали и са разговаряли с нея, казват същото. Да ми бе дал Бог и на мен някои от нейните достойнства! И каква беда бе за мен, че бях болна, додето траеше турнирът, защото, струва ми се, никога в живота си не ще видя събрани заедно такива славни рицари и благородни дами, каквито сте видели вие.

Сетне рицарите й разказали как Паломид с голяма храброст заслужил най-голяма слава първия ден, как на втория ден сър Тристан заслужил първенството, а на третия — сър Ланселот.

— Туй е добре — рекла кралица Гуиневир, — ала кажете ми, кой се отличи над всички и през трите дни?

— Бог ни е свидетел — рекли рицарите, — че сър Ланселот и сър Тристан най-малко се посрамиха. И трябва да знаете, че сър Паломид се сражава отлично и смело, ала подир туй се обърна против онези, с които дойде на турнира, и поради това си отиде посрамен, тъй като всички разбраха, че сър Паломид е крайно завистлив.

— Тогава той никога не ще спечели истинска слава — рекла кралица Гуиневир, — защото, ако се случи един завистлив мъж веднъж да спечели слава, двойно ще се опозори сетне поради завистта си. И по тази причина всички достойни мъже ненавиждат завистливеца и не го даряват с благоволението си, а този, който е учтив, добър и благороден, навсякъде намира одобрение.

Глава 82

Как Епиногрус се окайвал край един кладенец и как сър Паломид дошъл и го намерил, а още и за скърбите на двамата

Сега да оставим тази история и да разкажем за сър Паломид, който поел на път с двамата крале и пренощувал с тях, а на сутринта си тръгнал сам. Ала двамата крале твърде се опечалили и кралят на Ирландия изпратил един свой слуга при сър Паломид да му заведе едър боен кон, а и кралят на Шотландия също го дарил богато. И те много настоявали сър Паломид да остане при тях, ала той не се вслушал в молбите им. И тъй, той поел по пътя и яздил наслуки, додето станало пладне.

И в една гора край бистър извор сър Паломид видял да лежи ранен снажен рицар, а конят му бил вързан край него. И този рицар плачел най-горчиво, все проливал сълзи и въздишал, сякаш щял да умре. Тогава сър Паломид се приближил до него, поздравил го любезно и рекъл:

— Благородни рицарю, защо ридаете така? Позволете ми да легна и да ридая заедно с вас, защото, вярвайте ми, по-наскърбен съм от вас. Смея да твърдя — продължил сър Паломид, — че моята мъка е стократно по-тежка от вашата, затова нека всеки от двама ни открие тайната си пред другия.

— Най-напред — рекъл раненият рицар, — моля да ми кажете името си, защото, ако не сте от благородните рицари на Кръглата маса, никога не ще узнаете моето име, каквото и да се случи с мен.

— Благородни рицарю — отвърнал Паломид, — какъвто и да съм, добър или лош, трябва да знаете, че името ми е сър Паломид, син и наследник на крал Астлабор, а сър Сафер и сър Сегуарид са мои братя. И трябва да знаете също, че самият аз не съм покръстен, ала двамата ми братя са християни.

— О, благородни рицарю — рекъл рицарят, — щастлив съм, че ви срещнах. Името ми е Епиногрус, син на краля на Нортъмбърланд. А сега седнете и нека си разкажем един другиму болките.

И сър Паломид започнал да разказва:

— Сега ще ви открия каква е мъката ми. Обичам най-красивата кралица и дама на света и трябва да знаете, че името й е Хубавата Изолда, съпруга на корнуолския крал Марк.

— Безумие е да обичате кралица Изолда — рекъл Епиногрус, — тъй като един от най-славните рицари на света е влюбен в нея и той е сър Тристан Лионски.

— Истина е — рекъл Паломид — и никой не знае това по-добре от мен самия, тъй като цял месец придружавах сър Тристан и Хубавата Изолда. И горко на мен нещастника, защото сега завинаги загубих благоразположението на сър Тристан и любовта на Хубавата Изолда и едва ли някога ще я видя пак, а сър Тристан и аз сме смъртни врагове.

— Може и тъй да е — рекъл Епиногрус, — ала щом като любите Хубавата Изолда, кажете ми, отвърна ли тя някога на любовта ви по такъв начин, че да го разберете, а вие пък доставихте ли й някаква радост?

— Никога, кълна се в рицарската си чест — отвърнал Паломид. — Не съм забелязал никога тя да ме обича повече, отколкото кой да е друг, нито съм изпитал любовна наслада с нея. А последния ден тя най-жестоко ме укори, та сърцето ми вечно ще страда. Ала аз напълно заслужих укора й, защото постъпих твърде недостойно и затова изгубих завинаги нейната любов и любовта на сър Тристан. И много пъти се заемах да извърша пряко силите си рицарски подвизи заради Хубавата Изолда и заради нея печелех почести. Ала горко ми — продължил сър Паломид, — сега загубих всичката слава, що бях заслужил, тъй като никога не ще си възвърна храбростта, която имах, додето бях със сър Тристан.

Глава 83

Как сър Паломид довел дамата на сър Епиногрус

— Не, не — рекъл Епиногрус, — вашата мъка е нищо в сравнение с моята, защото аз спечелих своята дама със собствените си ръце и се насладих на любовта й, ала после я загубих. Злочест ден! Ето как най-напред я заслужих в бой: моята дама е графска дъщеря и когато графът и двама негови рицари се връщаха от турнира при Лоназеп, заради нея се сражавах с графа и двамата му рицари в присъствието на дамата си. И така се случи, че убих графа и единия рицар, а другият избяга. И тази нощ тя стана моя. Ала на сутринта, както двамата с нея си почивахме край този извор, дойде един странстващ рицар на име сър Хелиор Храбри, твърде могъщ рицар, и ме призова на двубой за дамата ми. И тогава се сражавахме първо на кон, а после и с мечове, ала накрая сър Хелиор ме рани тежко и като ме помисли за мъртъв, остави ме тук и взе дамата ми. И затова моята скръб е по-тежка от вашата, защото аз съм се насладил на любовта на дамата си, а вие не сте.

— Това е истина — рекъл сър Паломид, — ала тъй като аз никога не ще мога да си върна загубеното, заклевам се, че срещна ли някога сър Хелиор, ще му отнема тази дама, ако не се случи той да ме победи.

След това сър Паломид накарал сър Епиногрус да се качи на коня си и двамата отишли в една отшелническа обител, дето сър Епиногрус останал да си цери раните.

А в туй време сър Паломид излязъл сам да си почине в гората на сянка и съгледал да минава наблизо един рицар с щит, какъвто бил виждал по-рано да носи сър Ектор де Марис, а подир туй минали други десет рицари. И тези рицари спрели да си отдъхнат под сянката поради горещината.

И скоро след това дошъл там рицар със зелен щит, върху който бил изобразен бял лъв, и водел той със себе си една дама на млад жребец. Тогава рицарят с щита на сър Ектор, който, изглежда, бил господарят на десетте рицари, препуснал с все сила подир сър Хелиор, тъй като това бил рицарят, що ранил сър Епиногрус. И когато го догонил, викнал му да брани дамата си.

— Ще я браня доколкото мога — отвърнал Хелиор.

И те се хвърлили един срещу друг с такава сила, че и двамата паднали наземи заедно с конете си. Сетне пъргаво скокнали на крака, изтеглили мечове и повече от час се сражавали ожесточено. Всичко това сър Паломид видял с очите си.

Най-подир рицарят с щита на сър Ектор надделял и повалил сър Хелиор, после му смъкнал шлема и посегнал да му отсече главата. Тогава онзи взел да проси милост, помолил го да му пощади живота и му дал дамата.

Ала сър Паломид в миг се изправил, защото разбрал, че тази дама е възлюбената на Епиногрус, а той се бил заклел да му помогне. Отишъл сър Паломид право при нея, хванал я за ръка и я запитал познава ли рицар на име Епиногрус.

— Горко ми! — рекла тя. — Горко ми, че го срещнах, и нему горко, тъй като заради него изгубих честта си, ала повече ми е жал, че той изгуби живота си заради мен.

— Не жалете, господарко — рекъл Паломид, — а елате с мен, защото Епиногрус е тук наблизо, в отшелническата обител.

— Ах — рекла дамата, — честита съм, ако наистина е жив.

— Къде си тръгнал с тази дама? — рекъл рицарят с щита на сър Ектор.

— Ще я водя където си искам — отвърнал Паломид.

— Твърде самоуверено говориш — рекъл рицарят, — макар да ти се струва, че имаш предимство пред мен, тъй като ме видя преди малко да се сражавам. Нима си въобразяваш, рицарю, че така лесно ще ми отнемеш дамата? Не се заблуждавай. Дори да си храбър като самия сър Ланселот, като сър Тристан или като сър Паломид, ще трябва да се потрудиш повече от мен, преди да я отведеш оттук.

И тъй, двамата се хвърлили един срещу друг в бой с мечове, разменили си безчет тежки удари и си нанесли люти рани и така се били повече от час. Тогава сър Паломид се почудил кой ли е този тъй силен и издръжлив рицар и рекъл:

— Рицарю, моля те да ми кажеш името си.

— Уверявам те — отвърнал онзи рицар, — че ще ти кажа името си, ако и ти ми кажеш твоето.

— Ще ти го кажа — рекъл Паломид.

— Името ми е Сафер, синът на крал Астлабор, а сър Паломид и сър Сегуарид са мои братя.

— А сега чуй и ти, че моето име е сър Паломид.

Тогава сър Сафер коленичил пред него и го помолил за милост и те си свалили шлемовете и се целунали със сълзи на очи.

А в туй време сър Епиногрус чул звънтенето на мечовете им от постелята и тозчас станал и се въоръжил, за да помогне на сър Паломид, ако стане нужда.

Глава 84

Как били нападнати сър Паломид и сър Сафер

После сър Паломид хванал дамата за ръка и я завел при сър Епиногрус и радостта им била толкова голяма, че и двамата изгубили свяст. Когато се съвзели отново, сър Сафер им рекъл:

— Любезни рицарю и господарко моя, би било жалко да сте разделени. Да ви дава Господ взаимна радост.

— Благодаря ви, любезни рицарю — рекъл Епиногрус, — и още повече благодаря на моя господар, сър Паломид, който със своята храброст ми върна дамата.

После сър Епиногрус помолил сър Паломид и брат му сър Сафер да го придружат до неговия замък, за да го бранят.

— Сър — рекъл сър Паломид, — готови сме да ви придружим, тъй като сте тежко ранен.

И тъй, качили те Епиногрус на кротък кон, а зад него сложили да язди дамата му. И скоро стигнали в замъка му и били посрещнати с радост и гостоприемство, каквито сър Паломид и сър Сафер през целия си живот не били виждали.

А на сутринта сър Сафер и сър Паломид си тръгнали и яздили наслуки до пладне. Тогава чули силен плач и викове от едно господарско имение наблизо.

— Сър — рекъл сър Сафер, — хайде да видим какъв е този шум.

— Хайде — отвърнал сър Паломид.

И те продължили напред, додето стигнали до висока порта на господарско имение, а пред нея седял старец и си четял молитвите. Тогава сър Паломид и сър Сафер слезли от конете и ги оставили там. Сетне влезли вътре през портата и видели мнозина снажни мъже да плачат.

— Любезни лордове — рекъл Паломид, — защо тъй плачете и скърбите?

И тозчас един от рицарите в имението видял сър Паломид и го познал, отишъл при другарите си и им рекъл:

— Добри ми другари, в нашия замък е дошъл същият рицар, който уби господаря ни в Лоназеп. Познавам го добре, той е сър Паломид.

Тогава всички си сложили доспехите, всички, що можели да носят доспехи, шейсет на брой, и едни яхнали коне, а други тръгнали пешком. И като се приготвили тъй за бой, бързо се приближили с викове към сър Паломид и сър Сафер и рекли:

— Брани се, сър Паломид, защото те познахме и право и справедливо е да умреш, тъй като уби господаря ни. Затова да знаеш, че ще те убием. И тъй, брани се!

Тогава сър Паломид и сър Сафер застанали гръб о гръб и започнали да нанасят тежки удари, а и сами немалко получили. Така се били с двайсет рицари и четирийсет благородници и йомени почти два часа.

Ала най-подир, въпреки храбростта си, сър Паломид и сър Сафер се предали и били пленени и хвърлени в дълбока тъмница. И след три дни дванайсет рицари се произнесли относно вината им и признали сър Паломид за виновен, а сър Сафер за невинен за смъртта на господаря им. И когато трябвало да освободят сър Сафер, голяма била мъката на сър Паломид за него, а и сър Сафер тъй горко окайвал съдбата на брат си, че никой разказвач не би могъл да опише дори и една десета част от скърбите му.

— Любезни мой братко — рекъл Паломид, — недей да скърбиш и ридаеш. Ако ми е писано да умра от позорна смърт, така да бъде. Ала да бях знаел, че това ме чака, никога не бих се предал.

И тъй, сър Сафер се разделил с брат си в най-дълбока скръб и печал, каквато един рицар може да изпита.

И на сутринта господарите на замъка наредили дванайсет рицари да заведат сър Паломид при бащата на убития от него рицар. И те вързали краката на сър Паломид под корема на коня му, а сетне го отвели в един замък край морето, наречен Пелон, дето сър Паломид трябвало да бъде съден. Така им било наредено. И както яздели със сър Паломид, минали наблизо край замъка Веселата стража. И случило се, че ги срещнал един рицар от този замък, който познавал сър Паломид. И когато този рицар видял сър Паломид вързан на коня, запитал го защо го водят така.

— Ах, добри ми другарю и рицарю — рекъл Паломид, — яздя към смъртта си, защото убих един рицар на турнира в Лоназеп. И ако не се бях разделил с моя господар сър Тристан, което не трябваше да сторя, сега животът ми нямаше да е изложен на опасност. Ала моля те, благородни рицарю, предай почитта ми на моя господар сър Тристан и на моята господарка кралица Изолда и им кажи, че ако някога съм им сторил зло, моля ги да ми простят. И също те моля, предай моята най-дълбока почит на господаря ми, крал Артур, и на всички мои другари от Кръглата маса.

Тогава този рицар заплакал от жал към сър Паломид и препуснал с все сила към Веселата стража, бързо скочил от коня си и отишъл при сър Тристан, та му разказал всичко, което чухте и вие, и през цялото време ридаел като обезумял.

Глава 85

Как сър Тристан се приготвил да избави сър Паломид, ала сър Ланселот го избавил преди него

Като чул сър Тристан, че сър Паломид отива на смърт, наскърбил се и рекъл:

— Макар и да съм разгневен на сър Паломид, няма да допусна той да умре тъй позорно, защото е благороден рицар.

И тозчас сър Тристан надянал доспехи, яхнал коня си, взел двама оръженосци със себе си и препуснал към замъка Пелон, дето сър Паломид трябвало да бъде погубен.

А дванайсетте рицари, които водели сър Паломид, минали край бистър извор, дето сър Ланселот бил слязъл от коня си и след като го завързал за едно дърво и си свалил шлема, се готвел да пие вода. И като видял рицарите, той си сложил шлема и ги оставил да минат край него. Тогава съгледал сър Паломид, когото позорно водели на смърт.

— О, Иисусе Христе — рекъл Ланселот, — каква беда го е сполетяла, че го водят така на смърт? Кълна се, позор ще е за мен да допусна този благороден рицар да умре, ако мога да му помогна. Затова ще му се притека на помощ или ще загина за сър Паломид.

И тогава сър Ланселот яхнал коня си, взел копие в ръка и препуснал подир дванайсетте рицари, които водели сър Паломид.

— Благородни рицари — рекъл сър Ланселот, — къде водите този рицар? Не му прилича да язди вързан.

Ала дванайсетте рицари тозчас обърнали конете си и рекли на сър Ланселот:

— Любезни рицарю, послушайте съвета ни и не се грижете за този рицар, защото той е заслужил смърт и на смърт е осъден.

— Съжалявам, че не мога с честната си дума да го освободя, тъй като той е твърде храбър рицар, за да умре така позорно. Затова, любезни рицари, бранете се според силите си, защото аз ще освободя този рицар или ще умра за него.

Тогаз те насочили към него копия, ала сър Ланселот повалил най-предния заедно с коня и още трима други с едно копие. После копието се строшило и сър Ланселот изтеглил меча си и взел да сипе тежки удари наляво и надясно. И не след дълго повалил всичките дванайсет рицари наземи и мнозина от тях не можели да се държат на краката си, тъй като били твърде зле ранени.

Тогава сър Ланселот избрал най-добрия кон, освободил сър Паломид и му помогнал да го възседне. После поели към Веселата стража. И скоро сър Паломид видял да се приближава на кон сър Тристан. Като го съгледал, сър Ланселот начаса го познал, ала сър Тристан не го познал, тъй като сър Ланселот носел златен щит на рамо. И сър Ланселот се приготвил за двубой със сър Тристан, за да не може сър Тристан да го познае. Ала сър Паломид викнал на сър Тристан:

— О, господарю, моля ви, не влизайте в бой с този храбър рицар, защото той ме избави от смърт.

Като чул тези думи, сър Тристан възпрял коня си и бавно се приближил към тях. И тогаз сър Паломид рекъл:

— Господарю, сър Тристан, дълбоко съм ви задължен, задето тъй великодушно искахте да изложите на опасност живота си, за да спасите мен, недостойния, защото нося тежка вина пред вас. Ала случи се, че срещнах този благороден рицар, който честно и смело ме избави от дванайсетте рицари, повали ги и някои от тях люто рани.

Глава 86

Как сър Тристан, Ланселот и Паломид стигнали във Веселата стража. За Паломид и сър Тристан

— Любезни рицарю — рекъл сър Тристан на сър Ланселот, — откъде идвате?

— Аз съм странстващ рицар — отвърнал Ланселот — и търся приключения.

— Как се казвате? — рекъл сър Тристан.

— Сър, не е дошло още времето да научите това. — После сър Ланселот рекъл на сър Тристан и на Паломид: — Сега, след като вие двамата се събрахте, аз ще си ида.

— Не, не — рекъл сър Тристан, — моля ви в името на рицарската ви чест, елате с мен в замъка ми.

— Трябва да знаете, че не мога да дойда с вас — рекъл сър Ланселот, — тъй като твърде много дела ме чакат другаде, та сега не мога да остана с вас.

— Ах, милостиви Боже — рекъл сър Тристан, — моля ви, ако сте истински рицар и зачитате рицарската чест, елате да се повеселите заедно с мен тази вечер.

Тогава сър Ланселот склонил. Ала и да не го бил поканил сър Тристан, той щял да иде с него или пък скоро щял да го последва, защото сър Ланселот бил дошъл в тези земи с единственото намерение да се види със сър Тристан.

И като стигнали във Веселата стража, слезли от седлата и свалили доспехите си, а конете им тозчас ги завели в конюшнята. И когато сър Ланселот махнал шлема си, сър Тристан и сър Паломид го познали. Тогава сър Тристан го прегърнал, а също и Хубавата Изолда, а сър Паломид коленичил и благодарил на сър Ланселот. Ала щом видял сър Паломид на колене, сър Ланселот начаса го вдигнал и рекъл:

— Трябва да знаете, сър Паломид, че аз, а и всеки достоен рицар в тази страна е длъжен да се притече на помощ и да избави такъв благороден рицар, за какъвто се славите вие из тукашните земи.

Сетне дълго се веселили, ала колкото по-често виждал сър Паломид Хубавата Изолда, толкова от ден на ден ставал по-тъжен.

И подир три-четири дни сър Ланселот си тръгнал оттам заедно със сър Ектор де Марис, а Динадан и сър Паломид останали при сър Тристан повече от два месеца. Ала сър Паломид все линеел и скърбял, та всички се чудели защо линее така.

Един ден призори сър Паломид отишъл сам в гората. И случило се, че там намерил бистър извор и като погледнал в него, видял във водата собствения си лик посърнал и пребледнял, какъвто не бил по-рано. „Що значи туй? — рекъл си сър Паломид. — Ах, Паломиде, Паломиде, защо си посърнал така, ти, когото хората наричаха един от най-напетите рицари на света? Не искам повече да живея, защото любя тази, която никога не мога да имам и притежавам.“

И с тези думи легнал край извора и започнал да съчинява песен за себе си и Хубавата Изолда. А тъкмо в този ден сър Тристан бил излязъл в гората на лов за бързи елени. Ала заради сър Брюнис Безмилостни той вече никога не ходел на лов без въоръжение. И като яздел нагоре-надолу из гората, сър Тристан чул някой високо да пее и това бил сър Паломид край извора.

Тогава сър Тристан тихо се отправил нататък, защото си помислил, че при извора има някой странстващ рицар. И като се доближил, слязъл от коня, вързал го за едно дърво и продължил пешком. И изведнъж съгледал сър Паломид да лежи край извора и да пее високо и от сърце. И жалбите му били все за онази благородна кралица, Хубавата Изолда, и думите били чудно хубави и ясно изречени, пълни със скръб и тъга. И благородният рицар сър Тристан чул цялата песен от начало до край и тя го натъжила и обезпокоила. Ала най-подир, след като изслушал всичките жалби на сър Паломид, сър Тристан безмерно се разгневил и решил да го убие начаса.

Ала тогава сър Тристан се сетил, че сър Паломид е невъоръжен, помислил си за славното име на сър Паломид и за собственото си славно име и обуздал гнева си, сетне тихичко се приближил до сър Паломид и му рекъл:

— Сър Паломид, чух твоите жалби и разбрах коварството, което таиш отдавна към мен, и заради това знай, че ще умреш. Ако не се страхувах, че ще опозоря рицарската си чест, не би се измъкнал от ръцете ми, защото сега знам, че желаеш смъртта ми. Кажи ми, как ще се оправдаеш?

— Сър — рекъл Паломид, — ето как ще се оправдая: колкото до кралицата, Хубавата Изолда, трябва да знаете, че аз я любя повече от всяка друга дама на света, и знам, че заради тази любов ще ме сполети участта на сър Кехидий, който умря от любов към Хубавата Изолда. А сега, сър Тристан, ще ти кажа, че отдавна обичам Хубавата Изолда и че тя е причината за славните ми дела, тъй като без любовта си щях да бъда най-недостойният рицар на света. Заради нея и чрез нея заслужих в бой славата, която имам, защото, като си помислех за Хубавата Изолда, аз навсякъде печелех слава. А от нея награда или благоволение никога през живота си не съм получил, въпреки че съм й бил верен рицар. И затова, благородни рицарю, не се боя от смъртта, тъй като предпочитам да умра, нежели да живея. И ако бях въоръжен като теб, щях на драго сърце да се сражавам…

— Сам разкрихте измяната си — рекъл Тристан.

— Не съм извършил измяна спрямо теб — отвърнал Паломид, — защото всеки има право да люби и макар че аз съм любил твоята дама, тя е и моя дама. Ала ако някой от двама ни е страдал повече, то това съм аз, защото ти се наслаждаваш на любовта й, а аз никога не съм имал щастие и не ще го имам и въпреки това ще я любя до последния ден на живота си също както и ти.

Глава 87

Как сър Тристан и сър Паломид определили ден за двубоя помежду си и как сър Тристан бил ранен

Тогава сър Тристан рекъл:

— Ще се бия с теб до смърт.

— Съгласен съм — отвърнал Паломид, — тъй като никога не ще имам по-добър повод за двубой и ако загина от твоята ръка, то ще съм загинал от ръката на най-славния рицар. И тъй като добре зная, че никога не ще се насладя на любовта на Хубавата Изолда, предпочитам да умра, нежели да живея.

— Тогава определи деня, когато ще се сражаваме — рекъл сър Тристан.

— След петнайсет дни — рекъл Паломид — ще се срещна с тебе на ливадата край Веселата стража.

— Срам и позор! — рекъл сър Тристан, — защо отлагаш толкова този ден? Нека да се бием още утре.

— Не може — отвърнал Паломид, — тъй като съм слаб и отдавна линея от любов към Хубавата Изолда. Затова искам да си отпочина, додето събера сили.

И тъй, сър Тристан и сър Паломид се врекли да се срещнат при извора след петнайсет дни.

— Спомням си — рекъл сър Тристан на Паломид, — че веднъж ти вече наруши обещанието си, когато те избавих от Брюнис Безмилостни и девет рицари. Тогава ти се закле да се сражаваш с мен при надгробния камък край Камелот, ала не удържа на думата си.

— Трябва да знаеш — отвърнал Паломид на сър Тристан, — че на този ден бях в тъмница и затова не можех да устоя на дадената дума.

— Бог ми е свидетел — рекъл сър Тристан, — че ако тогава бе изпълнил обещанието си, днес нямаше да има нужда да разговаряме.

И с тези думи сър Тристан и сър Паломид се разделили. Тогава сър Паломид сложил доспехите си, качил се на коня и отишъл в двора на крал Артур. Там взел четирима рицари и четирима оръженосци и се отправил към Веселата стража.

А в туй време сър Тристан ходел на лов за различен дивеч. И ето че три дни преди уреченото време за двубоя, както сър Тристан гонел бърз елен, един стрелец хвърлил стрела подир елена и по зла слука наранил сър Тристан в бедрото, а стрелата ударила и коня на сър Тристан и го убила.

Като го ранили така, сър Тристан много се угрижил, а и много кръв загубил. Сетне яхнал друг кон и поел към Веселата стража твърде мрачен, ала не толкова заради болката в бедрото, колкото заради думата, която дал на сър Паломид, да се сражава с него подир три дни. Поради това никой мъж, ни жена не били в състояние да го развеселят с нещо, та дори и кралицата, Хубавата Изолда. А той все си мислел, че сър Паломид го е прострелял, за да не може да се бие с него на уречения ден.

Глава 88

Как сър Паломид се явил за двубоя на уречения ден, ала сър Тристан не могъл да отиде, и за други неща

Ала никой от рицарите на сър Тристан не можел да повярва, че сър Паломид би сторил зло на сър Тристан със собствените си ръце или по кой и да е друг начин. Когато дошъл петнайсетият ден, сър Паломид отишъл при извора с четирима рицари от двора на Артур и трима оръженосци. Рицарите и оръженосците той довел, за да бъдат свидетели на двубоя между него и сър Тристан, и единият оръженосец носел шлема му, другият — копието му, а третият — меча му. Така пристигнал Паломид при извора и чакал почти два часа. Сетне изпратил един оръженосец във Веселата стража при сър Тристан да го призове да излезе от замъка и да изпълни дадената дума.

Тогава оръженосецът отишъл във Веселата стража и щом сър Тристан узнал за това, наредил тозчас да го въведат при него, както бил на постелята си.

— Господарю мой сър Тристан — рекъл оръженосецът на Паломид, — моят господар сър Паломид ви чака на полето и иска да знае дали ще се сражавате, или не.

— Ах, любезни ми братко — рекъл сър Тристан, — уверявам те, че тази вест много ме опечали. Кажи на сър Паломид, че ако бях здрав, нямаше да лежа тук и нямаше да се наложи той да те изпраща да ме търсиш, ако бях в състояние да яздя или да се движа. И за да не помислиш, че те лъжа, ето. — И сър Тристан му показал дълбоката цяла педя рана на бедрото си. — Сега, като видя раната, предай на господаря си, че не се преструвам, и му кажи, че дори да ми предложеха всичкото злато на крал Артур, пак бих предпочел да съм здрав. И кажи още на сър Паломид, че щом оздравея, ще го търся надлъж и шир, заклевам се в рицарската си чест, и ако някога го срещна, ще му дам възможност да се бие с мен колкото пожелае.

И след тези думи оръженосецът си отишъл. Като чул сър Паломид, че Тристан е ранен, зарадвал се и рекъл:

— Сега знам, че не ще се опозоря, тъй като съм сигурен, че нямаше да ми е леко в двубоя с него и той вероятно щеше да ме надвие, понеже е най-издръжливият рицар в бой след сър Ланселот.

И тогава сър Паломид си тръгнал накъдето съдбата го водела, а сър Тристан след един месец оздравял от раната си. После яхнал коня си и тръгнал от кралство в кралство и дето идел, извършвал чудни подвизи. И навсякъде разпитвал той за сър Паломид, ала цялото лято не могъл да го срещне. И додето търсел и разпитвал за сър Паломид, сър Тристан извършил славни бойни подвизи, поради което всички почнали да възхваляват сър Тристан и да го смятат за по-достоен рицар от сър Ланселот. По тази причина братята и роднините на сър Ланселот искали да погубят сър Тристан заради славата му. Ала когато сър Ланселот разбрал намеренията на роднините си, открито им казал:

— Да знаете, че ако завистта ви към сър Тристан ви одързости дотам, че да извършите нещо позорно или престъпно спрямо него, ще убия най-храбрия от вас със собствената си ръка. Горко ви и позор вам, ако сте намислили да го убиете заради благородните му дела. Опазил Господ такъв благороден рицар като сър Тристан да бъде убит тъй коварно.

И вестта за тези славни дела стигнала в Корнуол и сред народа на Лион и всички се радвали и ликували. И хората от Лион пратили хвалебствено писмо и богати дарове на сър Тристан, за да не му липсва нищо. А сър Тристан, между приключенията си, постоянно се връщал във Веселата стража, дето го чакала Хубавата Изолда, която го обичала като собствения си живот.

Тук свършва десетата книга, която разказва за сър Тристан.

И следва единайсетата книга, която е за сър Ланселот.

Книга единайсета

Глава 1

Как сър Ланселот потеглил да търси приключения, как избавил една злочеста дама от мъките й и как се борил с дракон

Ще оставим сега сър Тристан и ще разкажем за сър Ланселот от Езерото и за сина му, сър Галахад, как и по какъв начин се родил той според разказа във френската книга.

Преди да бъде заченат и роден сър Галахад, дошъл при крал Артур на празника Петдесетница един отшелник, тъкмо когато кралят седял с рицарите си на Кръглата маса. И като видял отшелникът Гибелния стол, запитал краля и рицарите защо столът е празен. И тогава сър Артур и всички рицари отговорили тъй:

— Само един-единствен рицар може да заеме този стол, без да загине.

Тогава отшелникът запитал:

— Знаете ли кой е този рицар?

— Не — рекъл Артур, а с него и всички рицари, — не знаем кой е онзи, достоен да заеме това място.

— А аз знам — рекъл отшелникът. — Този, на когото е съдено да седи там, още не е заченат и роден, ала преди да мине година, ще се роди този, който ще седне на Гибелния стол, и той ще заслужи с делата си Светия граал.

И след като рекъл тъй, отшелникът напуснал двора на крал Артур.

А подир празника сър Ланселот тръгнал пак да странства и да търси приключения. И случило се, че минал през моста Корбин и там видял чудно красива кула и край нея хубав град, пълен с народ, и всички — и мъже, и жени — в един глас викали:

— Добре дошъл, сър Ланселот, цвят на рицарството, защото само ти можеш да ни избавиш от бедата.

— Какви са тези думи — рекъл сър Ланселот — и защо са тези викове?

— Ах, любезни рицарю — рекли те, — вътре в тази кула е затворена една злочеста дама, която от години търпи ужасни мъки — вари се в кипяща вода. И знайте, че неотдавна мина оттук сър Гауейн, ала не можа да й помогне, а я остави пак в мъки.

— А може и аз да я оставя в мъки като сър Гауейн — рекъл сър Ланселот.

— Едва ли — рекли хората, — защото казано е, че сър Ланселот ще я избави.

— Щом е тъй — рекъл Ланселот, — научете ме какво да сторя.

Тогава завели сър Ланселот в кулата. И като застанал пред тъмницата, в която била дамата, резетата и ключалките на железните врати сами се отлостили. И сър Ланселот тозчас влязъл вътре, макар да било горещо като в пещ. И там сър Ланселот поел ръката на най-красивата дама, която бил виждал до този ден, а тя била съвсем гола. И на тези мъки я подложили чрез магия кралица Морган Вълшебницата и кралицата на Северен Уелс, защото се славела като най-красивата жена в тези земи. И в кулата тя била вече от пет години и нямало да се избави от ужасните си мъки, додето най-храбрият рицар на света не я хване за ръка.

Тогава й донесли дрехи и когато се облякла в тях, сър Ланселот намерил, че е най-прекрасната дама на света след кралица Гуиневир. Сетне дамата рекла на сър Ланселот:

— Сър, ако обичате, елате с мен в параклиса тук наблизо, за да благодарим Богу и да го възславим.

— Господарко — рекъл сър Ланселот, — да вървим.

И като отишли двамата там и благодарили Богу, всички хора — и учени, и прости — благодарили на Бога и на сър Ланселот и рекли:

— Благородни рицарю, щом избавихте тази дама, избавете сега и нас от дракона, който се крие в една гробница.

Тогава сър Ланселот взел щита си и рекъл:

— Водете ме и каквото мога, с милостта божия и за ваша угода, ще го сторя.

И като отишъл при гробницата, сър Ланселот видял на нея надпис със златни букви, който гласял: ЩЕ ДОЙДЕ ТУК ЛЕОПАРД ОТ КРАЛСКА КРЪВ И ЩЕ УБИЕ ТОЗИ ДРАКОН, И ТОЗИ ЛЕОПАРД ЩЕ РОДИ ЕДИН ЛЪВ В ТАЗИ НЕЗНАЙНА СТРАНА, И ТОЗИ ЛЪВ ЩЕ НАДМИНЕ ВСИЧКИ ДРУГИ РИЦАРИ.

Тогава сър Ланселот вдигнал камъка на гробницата и оттам излязъл страховит и чудовищен огнедишащ дракон. И тозчас сър Ланселот изтеглил меча си и дълго се борил с дракона и с голяма мъка най-подир го убил.

Сетне дошъл крал Пелес, рицар храбър и благороден, и поздравил сър Ланселот, а той му отвърнал.

— Любезни рицарю — рекъл кралят, — как се казвате? Заклевам ви в рицарската ви чест, открийте ми името си.

Глава 2

Как сър Ланселот отишъл в замъка и за Светия граал и как Елейн, дъщерята на крал Пелес, заченала Галахад от сър Ланселот

— Сър — рекъл Ланселот, — трябва да знаете, че името ми е Ланселот от Езерото.

— А моето име — рекъл кралят — е Пелес, крал на Незнайната страна[1] и близък роднина на Йосиф Ариматейски.

И двамата се възрадвали на тази среща и отишли в замъка да се подкрепят. И ето че на един прозорец кацнала гълъбица, а в човката й имало малка златна кадилница. И тозчас се разнесъл такъв аромат, сякаш всички благоухания на света били събрани там. И изведнъж на трапезата се появили всякакви ястия и пития, каквито може да си представи човек[2].

Сетне влязла при тях девица, твърде прекрасна и млада, която носела в ръце златен съд, и тозчас кралят коленичил пред него и се помолил, а същото сторили и всички други.

— О, Иисусе Христе — рекъл сър Ланселот, — що значи това?

— Това е най-скъпоценното съкровище на света — отвърнал кралят. — И когато този съд се загуби, дружината на Кръглата маса ще се разпръсне. Знайте, че това, що видяхте тук, е Светия граал.

И така прекарали кралят и сър Ланселот по-голямата част от деня. И кралят твърде силно желаел да намери начин и да накара сър Ланселот да сподели ложето на дъщеря му, хубавата Елейн. И ето за какво — кралят знаел, че дъщеря му ще зачене син от сър Ланселот, който ще бъде наречен сър Галахад, славния рицар, и той ще избави от гибел Незнайната страна и ще заслужи с делата си Светия граал[3].

Тогава една дама на име Бризен отишла при краля и му рекла:

— Сър, трябва да знаете, че сър Ланселот не люби никоя друга дама на света освен кралица Гуиневир. Затова послушайте моя съвет и аз ще сторя тъй, че да се наслади на любовта на дъщеря ви, а да мисли, че е с кралица Гуиневир.

— О, любезна лейди Бризен — рекъл кралят, — надявате ли се да успеете?

— Сър — рекла тя, — кълна се в живота си, че ще получите желаното.

А тази Бризен била една от най-изкусните магьосници в онези дни.

И сторила тя тъй, че дошъл при сър Ланселот един вестител, когото той добре познавал. И този мъж му донесъл уж от кралица Гуиневир пръстен, подобен на онзи, който тя често носела. И като видял сър Ланселот този любовен знак, твърде се възрадвал.

— Къде е моята господарка? — запитал сър Ланселот.

— В замъка Каз — рекъл вестителят, — само на пет мили оттук.

Тогава сър Ланселот решил да иде там още същата нощ. А онази Бризен накарала крал Пелес да изпрати Елейн с двайсет и пет рицари в замъка Каз. И привечер сър Ланселот отишъл в този замък и бил достойно посрещнат от слуги, които взел за доверени придружители на кралица Гуиневир. И като слязъл от коня, сър Ланселот попитал къде е кралицата, а лейди Бризен отвърнала, че е в постелята си. Сетне слугите се разотишли, а сър Ланселот въвели в покоите.

Тогава дамата Бризен донесла на сър Ланселот бокал с вино. И щом изпил виното, той така се замаял и обезумял от страст, че никак не се бавил, а тозчас легнал в постелята и си мислел, че девицата Елейн е кралица Гуиневир. И вярвайте, сър Ланселот бил твърде щастлив, а и лейди Елейн била щастлива, че сър Ланселот е в прегръдките й. Защото тя добре знаела, че тази нощ ще зачене сър Галахад, който ще стане най-славният рицар на света. И така лежали те заедно до късно сутринта, ала всички прозорци и пролуки в тези покои били здраво затулени, та не прониквала дневна светлина.

Най-подир сър Ланселот се опомнил, станал и отишъл при прозореца.

[1] Страната, на която е владетел крал Пелес и в която се намира Светия граал, се нарича на други места в книгата Пуста или Мъртва земя. Даденото тук название насочва към келтската фолклорна традиция, според която крал Пелес е владетел на „нетукашна, отвъдна страна“, т.е. „земя не от тоя свят“. ↑

[2] Тази неведнъж споменавана от Малори магическа сила на Светия граал да дарява не само духовни, но и материални блага се корени в свързването на християнския мит с по-стария гръцки и келтски мит за „рога на изобилието“. ↑

[3] Да се заслужи или постигне Светия граал не означавало, че този, който постигне това, ще притежава свещения съсъд, а че ще заслужи висшето право да го лицезре и да стане рицар на Христа. Това можел да постигне единствено рицар, чист от всякакви прегрешения, а такива рицари се оказват само Галахад, Персивал и отчасти Борс. С постигането на Граала се вдига и проклятието, което тегне над Незнайната страна поради Пагубния удар, нанесен на крал Пелам от Балин (вж. Книга втора, глава 15). В произведението на Малори има известно объркване на името на този крал — Пелам, Пелес, Пелеас, — което и досега не е напълно изяснено от изследователите на огромния корпус артуровски легенди. ↑

Глава 3

Как сър Ланселот се разсърдил, че е споделил ложето на Елейн, и как тя родила Галахад

И щом отворил прозореца, магията се разтурила и той разбрал, че е съгрешил.

— Горко ми — рекъл той, — защо доживях този ден! Опозорен съм навеки. — Сетне грабнал меча и рекъл: — Изменнице, коя си ти, дето ме примами да споделя ложето ти тази нощ? Ей тук ще умреш от моята ръка.

Тогава хубавата Елейн скочила от постелята и както била съвсем гола, коленичила пред сър Ланселот и рекла:

— Любезни и благородни рицарю, който си от кралска кръв, моля те, имай милост към мен и понеже се славиш като най-благородния рицар на света, не ме убивай, защото нося от теб в утробата си онзи, който ще израсне като най-силния рицар на света.

— Ах, коварна невернице — рекъл сър Ланселот, — защо ме измами? Кажи ми, коя си ти?

— Сър — отвърнала тя, — аз съм Елейн, дъщерята на крал Пелес.

— Щом е тъй — рекъл сър Ланселот, — ще ти простя.

И той я прегърнал и целунал, защото тя била твърде хубава, а също мила и млада, и толкоз умна, че малко благородни дами можели да се мерят с нея.

— Бог ми е свидетел — рекъл сър Ланселот, — на теб не мога да се сърдя, ала ако намеря тази, дето ме омая и с вълшебствата си измами и теб, и мен, онази лейди Бризен, главата й ще падне заради тези магии, защото никога до днес рицар не е бил тъй коварно измамван, както бях измамен аз тази нощ.

Тогава тя рекла:

— Господарю сър Ланселот, умолявам ви, идвайте пак при мен, когато можете, защото аз се подчиних на пророчеството, за което научих от баща си. И по негова воля и за да се изпълни това пророчество, пожертвах най-голямото богатство и цвета на младостта си — своето девство, което никога вече не ще си възвърна. Затова, благородни рицарю, помнете ме с добро.

И тогава сър Ланселот се облякъл, сложил доспехите си, а сетне нежно се простил с младата лейди Елейн и си тръгнал оттам, та поел към замъка Корбин[1], дето бил баща й.

И когато й дошло времето, тя родила хубав син и го кръстила Галахад. И трябва да знаете, че детето било отгледано с много грижи, а му дали име Галахад, защото сър Ланселот така бил кръстен на купела, ала по-късно Владетелката на езерото го нарекла сър Ланселот от Езерото[2].

И тъй, след като дамата родила и се черкувала, дошъл при нея един рицар на име сър Бромел ла Плеш, който бил могъщ лорд и отдавна любел тази дама и искал да се ожени за нея. И като не можела по никакъв начин да го отклони от желанието му, един ден тя му рекла:

— Трябва да знаете, благородни рицарю, че не мога да ви любя, защото сърцето ми принадлежи на най-славния рицар на света.

— Кой е той? — запитал сър Бромел.

— Сър — рекла тя, — той е сър Ланселот от Езерото, него любя аз и затова не ме увещавайте повече.

— Тъй да бъде — рекъл сър Бромел. — Ала щом ми открихте причината, знайте, че не ще се радвате дълго на любовта на сър Ланселот, защото аз ще го убия, дето и да го срещна.

— Сър — рекла лейди Елейн, — не го погубвайте с коварство.

— Помнете ми думата, господарко моя — рекъл Бромел, — кълна се, че дванайсет месеца ще вардя моста Корбин, за да не може сър Ланселот нито да дойде при вас, нито да си иде, без да се сражава с мен.

[1] Тук за пръв път Малори споменава името на замъка, в който се намира Светия граал. Според една хипотеза „Корбин“ произлиза от фр. „cor benoit“ — „благословен рог, рог на изобилието“. ↑

[2] Историята за раждането и детството на Ланселот е разказана във френския прозаичен роман „Ланселот“. Очевидно Малори я смята за общоизвестна. ↑

Глава 4

Как сър Борс дошъл при лейди Елейн и видял Галахад и как го хранили от Светия граал

И случило се по волята на съдбата, че сър Борс де Ганис, който бил племенник на сър Ланселот, минал по този мост. И тогава сър Бромел и сър Борс се сражавали и сър Борс нанесъл на сър Бромел такъв силен удар, че го повалил през задницата на коня му.

Ала сър Бромел бил твърде могъщ рицар и тозчас изтеглил меча си и вдигнал щит, готов за бой. Скочил в миг сър Борс от коня и двамата се хвърлили напред, та започнали тежка битка. И дълго се сражавали те, додето най-подир сър Бромел рухнал на земята и сър Борс посегнал да му свали шлема и да го погуби. Тогава сър Бромел се предал и помолил за милост.

— Ще пощадя живота ти при следното условие — рекъл сър Борс. — На идната Петдесетница ще се явиш при сър Ланселот и ще му се предадеш като страхливец.

— Ще го сторя — рекъл сър Бромел и се заклел над кръста на меча си.

Сетне сър Борс го оставил да си иде, а сам препуснал при крал Пелес, който бил в Корбин. И когато кралят и дъщеря му Елейн разбрали, че сър Борс е племенник на сър Ланселот от Езерото, посрещнали го най-радушно. Тогава лейди Елейн рекла:

— Чудим се къде ли е сър Ланселот, защото само един път дойде тук и повече не го видяхме.

— Не се чудете — рекъл сър Борс, — защото от половин година той е затворен в тъмница от кралица Морган Вълшебницата, сестрата на крал Артур.

— Уви — рекла лейди Елейн, — каква скръб ми причинява това!

А сър Борс все гледал детенцето в ръцете й и все си казвал, че то много прилича на сър Ланселот.

— Трябва да знаете — рекла Елейн, — че това дете заченах от него.

И като чул това, сър Борс заплакал от радост и се помолил на Бога детето да стане силен рицар като баща си.

Тогава долетяла бяла гълъбица и тя носела в човката си малка златна кадилница и в миг на трапезата се появили всякакви ястия и пития. Сетне дошла и девицата, що носела Светия граал, и рекла с висок глас:

— Трябва да знаете, сър Борс, че това дете е Галахад, който ще седне на Гибелния стол и ще заслужи с делата си Светия граал, и той ще бъде рицар, далеч по-славен от баща си, сър Ланселот от Езерото.

После те коленичили и се помолили и в стаята се разнесъл такъв аромат, сякаш всички благоухания на света били събрани там. И когато гълъбицата отлетяла, девицата начаса изчезнала заедно със Светия граал, както била дошла.

— Сър — рекъл сър Борс на крал Пелес, — този замък може да се нарече Замъка на приключенията, защото тук стават твърде чудни неща.

— Истина е — рекъл кралят. — С право този замък може да бъде наречен място на приключения, тъй като малцина рицари, що идват тук, си отиват с чест и слава. Колкото и да е храбър един рицар, само тук силата му бива изпитана достойно. Неотдавна благородният рицар сър Гауейн не си отиде оттук покрит със слава. Защото ще ви кажа — продължил крал Пелес, — че никой рицар не може да спечели почести тук, ако самият той не е почтен и добродетелен, ако не обича Бога и не се бои от него, инак тук слава не ще спечели, колкото и да е силен.

— Твърде чудно е това, което разказвате за тази страна и за приключенията, дето стават тук — рекъл сър Борс. — Затова искам да пренощувам в замъка ви.

— Съветвам ви да не правите това — рекъл крал Пелес, — тъй като едва ли ще избегнете позора.

— Готов съм да срещна всяко приключение, което случаят ми предложи — рекъл сър Борс.

— Тогава — рекъл кралят — съветвам ви да се изповядате.

— Колкото до това — рекъл сър Борс, — на драго сърце ще се очистя от греховете си.

И тъй, изповядали сър Борс и пред всички жени той бил целомъдрен освен пред една и тя била дъщерята на крал Брандегорис и заченала от него син на име Хелин. Освен пред нея сър Борс бил чист и непорочен.

Сетне завели сър Борс в богати и просторни покои с множество затворени врати. И когато сър Борс съгледал всички тези врати, наредил на слугите си да излязат, тъй като не желаел никой да остане при него. Ала сър Борс отказал да свали въоръжението си и така си легнал в постелята.

И тозчас видял светлина, а сред нея здраво и дълго копие, насочено право към него, и на сър Борс се сторило, че върхът на копието блести като факел. И преди да се съвземе от изумлението си, върхът на копието го пронизал и отворил люта рана една педя надълбоко в рамото на сър Борс, та той паднал в постелята от болка.

И ето че в миг се явил пред него рицар с щит на рамо и меч в ръка и рекъл на сър Борс:

— Стани, рицарю, и се сражавай с мен.

— Тежко съм ранен — рекъл сър Борс, — ала не ще ти откажа.

Тогава сър Борс се изправил и вдигнал щит и те дълго и свирепо се сражавали. Най-после сър Борс отблъснал рицаря назад и той отстъпил към една врата и минал през нея в други покои и си почивал там дълго време. След като си отдъхнал, излязъл пак бодър и захванал отново лют и свиреп бой със сър Борс.

Глава 5

Как сър Борс принудил сър Педивер да се предаде, а също за чудните му приключения и как ги извършил

Тогава сър Борс решил, че няма да допусне онзи рицар да иде пак да почива в покоите си и застанал между него и вратата. И там сър Борс го повалил и рицарят се предал.

— Как се казвате? — запитал сър Борс.

— Сър — рекъл той, — името ми е Педивер от Проливните земи.

И тъй, сър Борс го накарал да се закълне, че идната Петдесетница ще се яви в двора на крал Артур и ще се предаде там в плен като рицар, победен от ръката на сър Борс. Тъй си отишъл сър Педивер от Проливните земи.

И тогава сър Борс легнал да си почине, ала чул и доловил голям шум и видял да се сипят в покоите му — не разбрал от прозорците ли или през вратите — безчет дълги и къси стрели и много от тях го улучили и ранили по незащитените места на тялото.

После сър Борс съгледал да влиза страховит лъв. Хвърлил се той срещу звяра и лъвът тозчас изскубнал щита от ръката му, ала сър Борс с меча си отсякъл главата на лъва.

Сетне сър Борс в миг зърнал в двора на замъка ужасен дракон и на челото му сякаш блестели златни букви, та на сър Борс се сторило, че там е изписано името на крал Артур.

И ето че се появил ужасен стар леопард и двата звяра дълго се били и люта била битката им. И най-подир драконът избълвал от своята паст сто малки дракона, а малките дракони тозчас убили стария дракон и го разкъсали на парчета.

Сетне в залата при сър Борс влязъл един старец и седнал на богато украсен стол, а около шията му сякаш се виели две усойници. После старецът взел арфа и изпял стара балада, която разказвала как Йосиф Ариматейски дошъл в тези земи. И като свършил песента, старецът заръчал на сър Борс да си върви и рекъл:

— Защото тук не ще намерите повече приключения. Вие излязохте с чест от всички изпитания и още по-голяма чест ще заслужите от днес насетне.

И тогава на сър Борс се сторило, че видял отново бялата гълъбица със златната кадилница в човката. И в миг стихнала и престанала бурята, що дотогава страховито бушувала. И целият замък се изпълнил с благоухания. После сър Борс съгледал четири деца, които носели четири сияйни свещи, а сред децата вървял старец с кадилница в едната ръка и с копие в другата и това копие се наричало Копие на възмездието.

Глава 6

Как сър Борс си отишъл и как кралица Гуиневир укорила сър Ланселот и с какви думи се извинил той

— А сега — рекъл старецът на сър Борс — иди при своя сродник сър Ланселот и му разкажи за приключението си, защото той щеше да бъде най-достоен от всички рицари на земята за него, ала има твърде тежки грехове и не може да извърши свети дела, а ако не бяха греховете му, щеше да надмине всички рицари. И кажи на сър Ланселот, че в светските подвизи той надминава всички по мъжество и храброст, ала в духовните мнозина ще стоят по-горе от него.

И тогава сър Борс съгледал да минават край него четири бедно облечени жени и ги видял как влизат в една зала, дето сияела светлина като лятно слънце. И там жените коленичили пред сребърен олтар, поставен върху четири стълба, и един епископ стоял на колене пред сребърния олтар. И като погледнал нагоре, сър Борс видял над главата му да виси сребърен меч и яркото му сияние така го проболо в очите, че за миг сър Борс бил ослепен и чул глас, който му рекъл:

— Върви си, сър Борс, защото още не си достоен да стоиш тук.

И тогава той се върнал на постелята си и лежал там до съмване, а на сутринта крал Пелес твърде се зарадвал на сър Борс, като го видял жив и здрав. И скоро сър Борс си тръгнал и отишъл в Камелот. И там намерил сър Ланселот от Езерото и му разказал приключенията си при крал Пелес в Корбин.

И тозчас се разчуло из Артуровия двор, че Елейн, дъщерята на крал Пелес, е заченала и родила син от Ланселот, и като научила за това кралица Гуиневир, твърде се разгневила, отправила много упреци на сър Ланселот и го нарекла неверен рицар. Тогава сър Ланселот разказал всичко на кралицата и как чрез коварна магия го принудили да сподели ложето на Елейн, защото мислел, че е кралицата. И кралицата простила на сър Ланселот.

И както се разказва в книгата, крал Артур по туй време бил във Франция и воювал срещу могъщия крал Клаудас и завладял немалко от земите му. А като се върнал, кралят наредил да разгласят, че устройва голямо празненство, на което трябва да присъстват всички лордове и дами в Англия освен онези, що се бунтували против властта му.

Глава 7

Как лейди Елейн, майката на Галахад, дошла с голяма тържественост в Камелот и как се държал сър Ланселот

И когато лейди Елейн, дъщерята на крал Пелес, чула за това празненство, тя отишла при баща си и го помолила да й разреши да иде на празненството. А кралят отговорил:

— Съгласен съм да идеш, ала ако ме почиташ и желаеш благословията ми, приготви се най-богато и не жали скъпоценности и накити. Искай от мен и ще получиш всичко, каквото ти е нужно.

Тогава е помощта на прислужницата й, лейди Бризен, всичко било приготвено според заръката му, та светът до този ден не бил виждал дама е по-разкошни одежди. Сетне Елейн поела на път, придружена от двайсет рицари и десет благородни дами, и много слуги, та свитата й брояла сто коня. И когато пристигнала в Камелот, крал Артур и кралица Гуиневир, а и всички рицари рекли, че никога не са виждали в двора дама, по-хубава и в по-богати одежди.

И като я видял да пристига, крал Артур я посрещнал и я поздравил и същото сторили повечето рицари на Кръглата маса — сър Тристан, сър Блеоберис, сър Гауейн и още мнозина, които няма да изреждам.

Ала когато сър Ланселот я зърнал, така се засрамил, задето бил изтеглил меч да я погуби на сутринта след онази нощ, че не искал нито да я поздрави, нито да й проговори. Ала въпреки туй сър Ланселот си помислил, че не е виждал по-красива дама в живота си.

И когато лейди Елейн видяла, че сър Ланселот не желае да й проговори, твърде се наскърбила и сърцето й щяло да се пръсне от мъка, защото трябва да знаете, че тя безмерно го любела. Тогава лейди Елейн рекла на прислужницата си Бризен:

— Безсърдечието на сър Ланселот ще ме погуби.

— Ах, не тъжете, господарко — рекла дамата Бризен, — ще сторя тъй, че тази нощ той да легне в постелята ви, ала само мълчете.

— Това ще ме зарадва повече, отколкото всички богатства на света — рекла лейди Елейн.

— Доверете се на мен — рекла Бризен.

И когато завели Елейн при кралица Гуиневир, двете външно били твърде любезни една към друга, ала не и в сърцата си. А всички в двора — и мъже, и жени — говорели за красотата на лейди Елейн и за богатствата й.

И заповядала кралицата тази нощ да настанят лейди Елейн под един покрив с нея и й отредила покои близо до своите. И както заповядала тя, така и сторили. Тогава кралицата заръчала да повикат сър Ланселот, казала му да дойде в покоите й тази нощ и рекла:

— Защото инак, сигурна съм, ще легнете в постелята на лейди Елейн, която ви роди Галахад.

— Ах, господарко моя — рекъл сър Ланселот, — не говорете така, защото онова, което сторих, стана против желанието ми.

— Щом е тъй — рекла кралицата, — гледайте да дойдете при мен, когато ви повикам.

— Господарко — рекъл Ланселот, — не ще излъжа любовта ви и ще бъда готов да изпълня всяка ваша заповед.

Така се споразумели и условили те, ала дамата Бризен узнала всичко чрез магиите си и открила намеренията им на господарката си лейди Елейн.

— Горко ми! — рекла тя. — Какво да правя сега?

— Доверете се на мен — рекла дамата Бризен. — Ще го доведа за ръка до самата ви постеля и той ще мисли, че ме праща кралица Гуиневир.

— Това ме радва — рекла лейди Елейн, — защото над всичко друго на света обичам сър Ланселот.

Глава 8

Как дамата Бризен чрез магия завела сър Ланселот в постелята на лейди Елейн и как кралица Гуиневир го упрекнала

Когато дошло време и всички си легнали, дамата Бризен влязла в покоите на сър Ланселот и му рекла:

— Спите ли, сър Ланселот от Езерото? Моята господарка, кралица Гуиневир, ви чака в постелята си.

— О, любезна господарко — рекъл сър Ланселот, — готов съм да ви следвам където и да ме поведете.

И тъй, сър Ланселот наметнал дълга роба и взел меч в ръка, а дамата Бризен го хванала за кутрето и го завела в покоите на господарката си лейди Елейн. Сетне си отишла и ги оставила заедно в постелята. И трябва да знаете, че лейди Елейн била твърде щастлива, а също и сър Ланселот, тъй като мислел, че държи друга в прегръдките си.

Сега да ги оставим да се целуват и прегръщат, както е обичайно между мъж и жена, и да разкажем за кралица Гуиневир, която изпратила една от прислужниците си в покоите на сър Ланселот. И като отишла там, тя намерила постелята празна и студена, та се върнала при кралицата и й разказала всичко.

— Горко ми — рекла кралицата, — къде изчезна този неверен рицар?

И тогава кралицата едва не изгубила разсъдъка си, въртяла се и се мятала като обезумяла и четири-пет часа не могла да заспи. А сър Ланселот имал навик да говори насън и често да споменава своята дама, кралица Гуиневир. И след като сър Ланселот будувал, додето му било приятно, най-подир, както е обичайно, заспал, а също и лейди Елейн. И насън приказвал и дърдорил като малоумен за любовта между него и кралица Гуиневир. И понеже говорел твърде високо, кралицата го чула в покоите си. Като го слушала да бърбори така, тя едва не обезумяла и не изгубила разсъдъка си и от гняв и мъка не знаела що да стори. Тогава се закашляла тъй силно, че сър Ланселот се събудил и познал кашлицата й. И тозчас разбрал, че не лежи с кралицата, скочил като обезумял от постелята, а кралицата го пресрещнала пред вратата и му рекла:

— Неверни и коварни рицарю, да не си се мярнал в двора ми и да не е стъпил кракът ти в покоите ми, защото, колкото и да си смел, неверни и коварни рицарю, гледай да не се явиш пред очите ми.

— Горко ми! — рекъл сър Ланселот.

И думите й така го наскърбили, че паднал в несвяст на пода. А кралица Гуиневир си отишла.

И когато сър Ланселот се съвзел, скочил от един прозорец в градината и тръни изранили цялото му лице и тялото му. Сетне хукнал, без сам да знае накъде, тъй като съвсем бил обезумял. Така се скитал той две години и никой не можел да го познае.

Глава 9

Как кралица Гуиневир заповядала на лейди Елейн да напусне двора и как сър Ланселот обезумял

Сега да се върнем към кралица Гуиневир и прекрасната лейди Елейн. Когато лейди Елейн чула как кралицата хока сър Ланселот и видяла как той изгубил свяст, а подир туй скочил от прозореца, тя рекла на кралица Гуиневир:

— Господарко, голяма е вината ви пред сър Ланселот и знайте, че го загубихте завинаги, тъй като чух по стенанията му и разбрах по изражението му, че той е обезумял. Уви, господарко, голям грях извършихте и голям позор си навлякохте, защото, като имате такъв господар и съпруг, длъжна бяхте да обичате него, понеже никоя друга кралица на света няма такъв славен крал като вашия. И ако не бяхте вие, аз можех да спечеля любовта на сър Ланселот и повече от вас имам право да го любя, защото той ми отне девството и заченах от него син на име Галахад, който след време ще стане най-славният рицар на света.

— Лейди Елейн — рекла кралицата, — когато съмне, нареждам и повелявам да напуснете двора ми. И ако любите сър Ланселот, не разкривайте никому какво е извършил, защото, ако сторите това, той не ще избегне смъртта.

— Колкото до това — рекла лейди Елейн, — сигурна съм, че той е навеки погубен и вие сте виновна за това. И знайте, че нито вие, нито аз не ще можем някога да се радваме на любовта му, защото, когато скачаше от онзи прозорец, го чух да стене тъй печално, както никой друг човек не е стенал до днес. Горко ми!

— Горко ми! — рекла и кралица Гуиневир. — Сега знам, че съм го загубила навеки.

И тъй, на сутринта лейди Елейн се сбогувала и си тръгнала, тъй като вече не желаела да остане там. Тогава крал Артур я придружил с повече от сто рицари през една гора. И разказала тя по пътя на сър Борс де Ганис всичко, което се случило през нощта, и как сър Ланселот обезумял и скочил от един прозорец.

— Уви! — рекъл сър Борс. — А къде е сега моят господар сър Ланселот?

— Сър — рекла тя, — това не знам.

— Уви — рекъл сър Борс, — вие двете погубихте този славен рицар.

— Колкото до мен — отвърнала лейди Елейн, — аз никога не съм казала, нито пък съм извършила нещо, което да го разсърди, ала укорите, що чух кралица Гуиневир да сипе върху му, го накараха да изгуби свяст. И когато се съвзе, грабна меча си в ръка и само по риза скочи от прозореца с най-ужасните стенания, които съм чувала от човешка уста.

— Сега сбогом, лейди Елейн — рекъл сър Борс. — Задръжте с разговор крал Артур при себе си колкото може по-дълго, а аз ще се върна при кралица Гуиневир и ще я упрекна за стореното. И моля ви, ако желаете да ви служа вярно, следете неотклонно и наблюдавайте не ще ли намерите някъде сър Ланселот.

— Уверявам ви — отвърнала хубавата Елейн, — ще направя всичко каквото мога, тъй като аз не по-малко желая да узная какво е станало с него, отколкото вие или кой да е друг от рода му, или пък кралица Гуиневир. И трябва да знаете, сър Борс, че съм готова да дам живота си, нежели да допусна да му се случи нещо лошо. Ала, уви, страхувам се, че никога вече не ще го видя и главната виновница за това е кралица Гуиневир.

— Господарко — рекла лейди Бризен, която по-рано чрез магиите си събрала сър Ланселот и Елейн, — от сърце ви моля, пуснете сър Борс да си върви и колкото може по-бързо да се отправи да търси сър Ланселот, защото, не забравяйте, той съвсем си изгуби разсъдъка. И знайте, че най-подир сър Ланселот ще бъде избавен, макар и чрез чудо.

Тогава лейди Елейн заплакала, заплакал и сър Борс де Ганис. Сетне те се разделили и сър Борс се върнал право при кралица Гуиневир. И като видяла сър Борс, тя се разплакала като обезумяла.

— Позор! — рекъл сър Борс. — Плачете само когато няма полза от сълзите ви. Голяма беда е, че сър Ланселот ви срещна, защото вие погубихте най-славния рицар, нашия вожд и закрилник. И смея да кажа и да докажа, че никой крал, християнин или езичник, не може да намери втори рицар като него, рицар тъй благороден и учтив, тъй красив и великодушен. Горко ни, какво ще правим ние, роднините му?

— Горко ни! — рекъл сър Ектор де Марис.

— Горко ни! — рекъл Лионел.

Глава 10

Как кралица Гуиневир скърбяла за сър Ланселот и как рицарите от неговия род го търсили

Като ги чула да говорят така, кралицата паднала безпаметна на земята. Тогава сър Борс я вдигнал и я свестил. И когато се съвзела, тя коленичила пред тримата рицари, вдигнала ръце към тях и ги заклела да го търсят, а сетне рекла:

— И не жалете ни злато, ни скъпоценности, додето го намерите, тъй като знам, че е изгубил разсъдъка си.

И тогава сър Борс, сър Ектор и сър Лионел си тръгнали от покоите на кралицата, тъй като не можели повече да гледат скръбта й. Подир туй тя им изпратила големи богатства, за да не им липсва нищо, и те надянали доспехите, яхнали конете и потеглили. И скитали те дълго от кралство в кралство, през гори, равнини и пущинаци. И все се озъртали из горите и оглеждали хората, що срещали, питали и разпитвали за един гол мъж, само по риза и с меч в ръка.

Така обикаляли те почти три месеца надлъж и нашир из гори и пущинаци и често понасяли лишения заради него. Ала въпреки всичкия си труд и старания никъде не узнали нищо за него. И уверявам ви, тези трима рицари били безмерно загрижени. Най-подир сър Борс и другарите му срещнали един рицар на име Мелион Татарина.

— Любезни рицарю, накъде отивате? — рекъл сър Борс, защото те се познавали отпреди.

— Сър — рекъл Мелион, — отивам в двора на крал Артур.

— Тогава, моля ви, кажете на моя господар крал Артур и на господарката ми кралица Гуиневир, и на всичките ни другари от Кръглата маса, че до днес не можахме да узнаем къде е сър Ланселот.

После сър Мелион продължил по пътя си, като казал, че ще съобщи на краля, на кралицата и на всички рицари от Кръглата маса това, което са му заръчали. И като стигнал сър Мелион в двора на крал Артур, разказал на краля, на кралицата и на всички рицари от Кръглата маса това, което сър Борс му съобщил за сър Ланселот.

Тогава, по настояване на крал Артур и особено на кралицата, сър Гауейн, сър Юуейн, сър Саграмор Похотливи, сър Агловал и сър Персивал Уелски потеглили да търсят сър Ланселот из цяла Англия, Уелс и Шотландия и с тях тръгнали още осемнайсет рицари. И трябва да знаете, че не им липсвало нищо. И тъй, на брой те били общо двайсет и трима рицари.

Сега да се върнем към сър Ланселот и да разкажем за неговите мъки и неволи и какви страдания понасял, тъй като изтърпял много студ, глад и жажда.

И както яздели тези рицари заедно, споразумели се да се разделят по двама, по трима, по четирима или по петима и определили къде да се срещнат подир време. Тогава сър Агловал и сър Персивал се отправили заедно на път и отишли при майка си, която в онези дни била кралица. И като видяла двамата си синове, от радост и умиление тя заплакала, а сетне рекла:

— Ах, скъпи синове мои, когато убиха баща ви, той ми остави четирима синове, ала от тях двама са вече убити. И сърцето ми нивга не ще се утеши за смъртта на сина ми сър Ламорак.

И с тези думи тя паднала на колене пред Агловал и Персивал и дълго ги молила да останат у дома при нея.

— Ах, мила майко — рекъл сър Персивал, — не искай това от нас, защото и по баща, и по майка сме от кралска кръв и затуй, майко, наш дълг е да се сражаваме и да вършим благородни дела.

— Уви, скъпи ми синове — рекла тя тогава, — заради вас губя всичко в живота, вече нямам сили да понасям ветрове и бури след смъртта на баща ви, крал Пелинор, тъй подло убит от сър Гауейн и брат му, сър Гахерис, и знайте, че те го убиха чрез измама, а не в честна битка. Ах, скъпи мои синове, безмерно страдам за смъртта на баща ви, а ето че загина и сър Ламорак, когото малцина рицари надминаваха по храброст. Моля ви, скъпи ми синове, помнете и не забравяйте това.

И когато те си тръгнали, плач и ридания изпълнили двора, а кралицата паднала в несвяст наземи.

Глава 11

Как бил убит един слуга на сър Агловал и как сър Агловал и сър Персивал си отмъстили за това

И щом се съвзела, тя изпратила един оръженосец подире им да им занесе злато и сребро, та да не им липсва нищо. И когато оръженосецът ги настигнал, те не му позволили да поеме на път с тях, а го проводили назад да утеши майка им и да я помоли най-смирено да им даде благословията си.

Ала случило се, че оръженосецът замръкнал по пътя и за зла участ минал край един замък, дето живеел някакъв барон. И като влязъл оръженосецът в замъка, господарят го запитал отде иде и кому служи.

— Господарю мой — рекъл оръженосецът, — служа на един храбър рицар на име сър Агловал.

Оръженосецът казал това уж за свое добро, защото мислел, че ще се отнесат с него по-любезно заради сър Агловал, отколкото ако кажел, че служи на кралицата, неговата майка.

— Аха, приятелю — рекъл господарят на замъка, — лошо място си избрал да молиш за подслон, тъй като сър Агловал уби брат ми, и ти ще умреш, за да се разплатим отчасти за това.

И господарят заповядал на хората си да го хванат и да го убият. И те го хванали, завлекли го извън замъка и най-безмилостно го убили.

И случило се, че на сутринта сър Агловал и сър Персивал минали край едно гробище, пълно с мъже и жени, които се били навели над убития оръженосец и се канели да го погребат.

— Какво правите — запитал сър Агловал — и защо сте се събрали там?

Тогава един добър човек пристъпил напред и рекъл:

— Любезни рицарю, тук лежи млад оръженосец, позорно убит нощес.

— Как е бил убит, приятелю? — запитал сър Агловал.

— Любезни сър — рекъл човекът, — господарят на този замък подслонил снощи този оръженосец и понеже той казал, че служи на един храбър рицар от двора на крал Артур, името му е сър Агловал, господарят на замъка заповядал да го убият и поради тази причина го убили.

— Сполай ти — рекъл сър Агловал. — Ще видиш, че скоро ще отмъстя за смъртта му, тъй като аз съм същият този рицар, заради когото оръженосецът е бил погубен.

Тогава сър Агловал повикал сър Персивал и му казал тозчас да слезе от седлото. И тъй, двамата оставили конете на слугите си и тръгнали пеша към замъка. И щом влезли през портата, сър Агловал заръчал на пазача:

— Иди при господаря си и му кажи, че аз съм сър Агловал, заради когото снощи е бил погубен оръженосецът.

И пазачът съобщил това на господаря си, чието име било Годуин. И той начаса се въоръжил, излязъл на двора и рекъл:

— Кой от вас е сър Агловал?

— Ето ме — рекъл Агловал. — Защо уби снощи оръженосеца на майка ми?

— Убих го заради теб — отвърнал сър Годуин, — защото ти уби брат ми, сър Годелин.

— Колкото до брат ти — рекъл сър Агловал, — признавам, че го убих, защото беше подъл рицар и изменник спрямо дамите и храбрите рицари. А заради смъртта на оръженосеца, ще умреш и ти.

— Не ме е страх от теб — рекъл сър Годуин.

И тогава двамата връхлетели един връз друг като лъвове, а сър Персивал се бил с всички останали рицари, които били готови за бой. И не след дълго сър Персивал убил онези, що се сражавали срещу него, тъй като ударите му били тъй свирепи, че никой не можел да им устои.

И не след дълго сър Агловал повалил сър Годуин на земята, смъкнал му шлема и му отсякъл главата. После отишли при конете си и ги яхнали отново, а подир туй наредили да занесат мъртвия оръженосец в един манастир и там да го погребат.

Глава 12

Как сър Персивал тайно се отделил от брат си и как освободил един рицар, окован във вериги, и за други неща

И когато сторили всичко това, те обиколили много земи и навсякъде питали и разпитвали за сър Ланселот, ала не могли да узнаят нищо за него. Най-подир стигнали в един замък на име Кардикан и там сър Персивал и сър Агловал се подслонили. Ала щом наближило полунощ, сър Персивал отишъл тайно при оръженосеца на Агловал и му рекъл.

— Стани и се приготви за път, защото двамата с теб тайно ще излезем с конете си оттук.

— Сър — рекъл оръженосецът, — на драго сърце ще дойда с вас, дето и да пожелаете, ала ако разбере господарят ми, вашият брат, ще ме убие.

— Колкото до това, не се грижи, защото аз ще те закрилям.

И тъй, сър Персивал яздил докъм пладне и най-подир стигнал до един каменен мост. И там намерил един рицар, окован с верига около кръста за един каменен стълб.

— О, любезни рицарю — рекъл окованият рицар, — моля те, освободи ме от оковите.

— Кой си ти, рицарю — рекъл сър Персивал, — и защо си окован така?

— Сър, ще ви разкажа: аз съм рицар на Кръглата маса и името ми е сър Персид. Случи се да мина оттук в странстванията си и пренощувах в онзи замък край моста. А там живее една твърде коварна дама и понеже ми предложи да й стана възлюбен, а аз отказах, тя накара хората си да се нахвърлят отгоре ми, преди да успея да взема оръжие. И тъй, доведоха ме окован тук и знам, че ще умра, ако някой достоен мъж не счупи веригите ми.

— Успокой се и не скърби — рекъл сър Персивал, — и тъй като си рицар на Кръглата маса като мен самия, надявам се е помощта божия да разчупя оковите ти.

И с тези думи сър Персивал изтеглил меча си и го стоварил върху веригата с такава сила, че я разчупил на две, а острието му пробило ризницата на сър Персид и леко го наранило.

— О, Иисусе Христе — рекъл сър Персид, — не съм виждал до днес никой да нанася такъв мощен удар и ако не беше веригата, той щеше да ме погуби.

Ала тозчас сър Персид видял да препуска откъм замъка с най-голяма бързина един рицар и рекъл:

— Пазете се, сър, защото идва насам мъж, който иска да се бие с вас.

— Нека дойде! — рекъл сър Персивал.

И тогава двамата се срещнали в средата на моста и сър Персивал му нанесъл такъв мощен удар, че повалил онзи рицар от коня и го преметнал през моста, та ако не било се случило отдолу да минава малка лодка, рицарят щял да се удави.

Тогава сър Персивал взел коня на рицаря и накарал сър Персид да го яхне. Сетне те отишли в замъка и заръчали да кажат на господарката му да освободи слугите на сър Персид, ако ли не, той щял да убие всички, що се намирали там. И тя се уплашила и предала слугите. Тогава сър Персивал съгледал една дама, която стояла на кулата на замъка.

— О, господарко — рекъл сър Персивал, — що за навик и обичай е това да убивате всеки храбър рицар, който не пожелае да ви стане възлюбен? Кълна се, че е позорно една дама да постъпва така, и ако нямах други важни дела, щях да ви накарам да се откажете от този зъл обичай.

И тъй, сър Персивал придружил сър Персид до собствения му замък и той отлично го нагостил и подслонил тази нощ.

И на сутринта, след като сър Персивал изслушал утринната литургия и закусил, заръчал на сър Персид да иде при крал Артур и му рекъл:

— И разкажи на краля как сме се срещнали. А на брат ми сър Агловал кажи как съм те избавил и му речи да не ме търси, защото съм тръгнал да открия сър Ланселот от Езерото, и колкото да разпитва за мен, не ще ме намери. И кажи му още, че няма да се върна нито при него, нито в двора, додето не открия сър Ланселот. Кажи също на сър Кей Сенешала и на сър Мордред, че с божията помощ ще се прославя като тях двамата, защото никога не ще забравя подигравките и шегите, които те изсипваха върху ми в деня, когато бях посветен в рицарство. Кажи им също, че няма да се явя в този двор, додето хората не започнат да ме възхваляват повече, отколкото някога са възхвалявали тях двамата.

И тъй, сър Персид се разделил със сър Персивал, отишъл в двора на крал Артур и там разказал всичко. И когато сър Агловал чул думите му, рекъл:

— Недостойно постъпи брат ми, като ме остави.

Глава 13

Как сър Персивал влязъл в двубой със сър Ектор и как двамата се сражавали дълго и едва не се погубили един другиго

— Сър — рекъл сър Персид, — кълна се в живота си, че той ще се прослави като най-достоен рицар.

А като видял сър Кей и сър Мордред, сър Персид им рекъл:

— Любезни лордове, сър Персивал ви изпраща поздрави и чрез мен ви съобщава, че се надява на божията помощ, преди да се върне в този двор, да заслужи повече благородна слава от вас двамата и хората да говорят за неговото благородство повече, отколкото някога са говорили за вашето.

— Може и тъй да се получи — рекли сър Кей и сър Мордред, — ала по времето, когато бе посветен в рицарство, нямаше вид на човек, който ще стане храбър рицар.

— Колкото до това — рекъл крал Артур, — той непременно ще се прослави като храбър рицар, понеже баща му и братята му бяха славни рицари.

Сега ще се върнем при сър Персивал, който дълго яздил и в една гора срещнал рицар с насечен щит и пробит шлем. И щом се съгледали двамата, тозчас се приготвили за двубой и връхлетели един срещу друг с конете си с такава бързина и сила, че сър Персивал бил повален на земята. Тогава той пъргаво скочил на крака, вдигнал щит на рамо, изтеглил меч и рекъл на другия рицар:

— Слез от коня и се бий докрай!

— Нима искаш още? — рекъл рицарят.

И с тези думи слязъл от коня си и го отвел настрана. Сетне двамата дебнешком се приближили един към друг и се хвърлили напред със славните си мечове и ту удряли, ту отстъпвали и си нанесли безчет тежки рани.

Така се сражавали без почивка почти половин ден и всеки от тях имал по петнайсет рани и толкоз кръв пролели, че цяло чудо било, дето още се държали на крака. Ала онзи рицар, който се сражавал със сър Персивал, бил опитен и умел в боя, а сър Персивал бил млад и силен, ала не тъй опитен, както другият. Тогава сър Персивал пръв заговорил и рекъл:

— Благородни рицарю, възпри ръката си, защото твърде дълго се бием по един твърде прост повод и спор и аз те моля да ми кажеш името си, тъй като до днес не съм срещал такъв достоен противник.

— Бог ми е свидетел — рекъл рицарят, — до този ден никой рицар не ми е нанасял такива люти рани, както ти, макар че съм се сражавал в много битки. А сега ще ти кажа, че съм рицар на Кръглата маса и името ми е сър Ектор де Марис, брат на храбрия рицар сър Ланселот от Езерото.

— Горко ми! — рекъл сър Персивал. — А моето име е сър Персивал Уелски и съм се заклел да намеря сър Ланселот, ала сега съм сигурен, че никога не ще извърша този подвиг, защото вие ме погубихте с ръката си.

— Не е вярно — отвърнал сър Ектор, — вие ме погубихте с вашата ръка и едва ли ще оцелея. Затова ви моля, идете тук наблизо в отшелническата обител и ми доведете свещеник, за да приема светото причастие, тъй като не ще оживея. И като се върнете в двора на крал Артур, не казвайте на брат ми сър Ланселот, че сте ме убили, защото той ще ви стане смъртен враг. А му кажете, че съм бил убит, додето съм го търсил.

— Уви — рекъл сър Персивал, — говорите неща, които никога не ще станат, тъй като аз съм твърде отслабнал от загуба на кръв, та едва се държа на крака. Как мога да яхна кон?

Глава 14

Как по чудо и двамата били изцелени, като се появил Светия граал

Тогава и двамата горко заплакали.

— От това полза няма — рекъл сър Персивал.

Сетне коленичил и започнал от сърце да се моли на всевишния Иисус Христос, тъй като бил един от най-храбрите рицари по онова време и изпълнен с истинска вяра в Бога.

И тозчас се явил свещеният съсъд Светия граал и се разнесло сладко благоухание. Ала рицарите не могли да видят кой носи съда и само сър Персивал като в мъгла зърнал съсъда и девицата, която го носела, и тя била съвършено чиста и добродетелна девица. И тутакси и двамата се почувствали напълно здрави и силни както преди. И тогава те най-смирено благодарили на Бога.

— О, Иисусе Христе — рекъл сър Персивал, — що значи това? Ето че сме здрави, а преди малко бяхме на прага на смъртта.

— Знам що значи това — отвърнал сър Ектор. — Ето какво — това е свещен съсъд, носен от девица, и в него е събрана част от светата кръв на нашия Бог Иисус Христос, блажения. Ала никой не може да го види освен онзи, който е чист и непорочен.

— Бог ми е свидетел — рекъл сър Персивал, — стори ми се, че видях девица, цялата облечена в бяло, която държеше съсъд в двете си ръце, и тутакси бях изцелен.

После двамата надянали както могли насечените си ризници и като яхнали конете и поели по пътя, дълго разговаряли.

Тогава сър Ектор разказал на сър Персивал, че отдавна търсел брат си сър Ланселот, ала никъде не чул вест за него, и рекъл:

— И безчет чудни приключения срещнах, додето го търсих.

И двамата разказали един другиму приключенията си.

Тук свършва единайсетата книга.

И започва дванайсетата книга.

Книга дванайсета

Глава 1

Как сър Ланселот в безумието си грабнал меч и се сражавал с един рицар и как скочил в едно легло

Сега да оставим за известно време сър Ектор и сър Персивал и да разкажем за сър Ланселот, който понесъл и изтърпял много тежки неволи, скитал в безумството си от място на място, хранел се с плодове и каквото намерел и две години пил само вода. И нямал той други дрехи освен дълга риза.

И както се лутал така насам-натам, сър Ланселот стигнал до една тучна ливада, дето се издигал шатър. И на едно дърво наблизо висял бял щит и два меча висели до него, а две копия били подпрени на ствола. И като видял мечовете, сър Ланселот се втурнал към единия, грабнал го в ръка и го изтеглил от ножницата. Сетне започнал да блъска по щита, та ударите проехтели из ливадата, сякаш десет рицари се сражавали.

Тогава се приближило едно джудже, скочило върху сър Ланселот и искало да измъкне меча от ръката му. Ала сър Ланселот го хванал за раменете и го хвърлил на земята, та едва не му счупил врата. И в миг джуджето се развикало за помощ.

И тозчас излязъл напет рицар, богато облечен в червени дрехи, обточени с кожа. И като видял сър Ланселот, решил, че той сигурно е безумец, та му заговорил любезно:

— Добри ми човече, остави този меч, защото, струва ми се, ти се нуждаеш повече от сън и топли дрехи, нежели от бой с меч.

— Колкото до това — рекъл сър Ланселот, — не се приближавай твърде насам, защото, ако се приближиш, ще те убия.

Като чул това, рицарят се прибрал в шатъра. И там джуджето бързо му помогнало да се въоръжи, защото рицарят смятал със сила и мощ да отнеме меча от сър Ланселот. Ала щом той излязъл от шатъра с меч в ръка, сър Ланселот начаса го съгледал, втурнал се върху му с такава сила и му нанесъл такъв удар по шлема, че мозъкът на рицаря се разтресъл, а мечът на Ланселот се строшил на три части. В миг рицарят рухнал като мъртъв на земята и кръв шурнала от устата, носа и ушите му.

Тогава сър Ланселот се втурнал в шатъра и се хвърлил в топлата постеля. А там лежала една дама и тя си грабнала ризата и избягала навън. И щом видяла своя възлюбен да лежи като мъртъв на земята, заплакала и заридала като безумна. Ала от виковете й рицарят дошъл на себе си и едва-едва отворил очи. После я запитал къде е безумецът, който му нанесъл такъв удар, и рекъл:

— Защото такъв удар до днес никой не ми е нанасял.

— Сър — рекло джуджето, — не бива да му сторите зло, защото той е човек безумен. И не се съмнявайте, че е бил твърде достоен мъж и е изгубил разсъдъка си от някаква голяма скръб. Струва ми се — продължило джуджето, — че твърде прилича на сър Ланселот, защото съм го виждал на големия турнир в Лоназеп.

— Да пази Бог благородният рицар сър Ланселот да е изпаднал в такава беда — рекъл рицарят. — Ала който и да е, не ще му сторя зло.

Името на този рицар било Блиант. И той рекъл на джуджето:

— Яхни коня и върви бързо при брат ми сър Селивант в Белия замък и му разкажи какво приключение ми се е случило. И заръчай му да докара носилка с коне, та с нея да занесем този рицар в моя замък.

Глава 2

Как завели сър Ланселот с носилка в замъка и как после сър Ланселот избавил домакина си сър Блиант

И тъй, джуджето препуснало бързо и се върнало със сър Селивант и шестима слуги с носилка. Сетне вдигнали Ланселот заедно с пухената постеля, на която лежал, и го отнесли в Белия замък, а той се събудил едва когато стигнали там. Тогава вързали ръцете и нозете му, дали му хубави ястия и пития и му възвърнали силата и красотата. Ала разсъдъка и съзнанието му не могли да възвърнат. И там прекарал сър Ланселот повече от година и половина, обграден с най-добри грижи и изобилие.

И случило се, че един ден господарят на замъка, сър Блиант, сложил доспехите си и с копие в ръка тръгнал на кон да търси приключения. И както яздел през една гора, срещнали го двама странстващи рицари — единият бил сър Брюнис Безмилостни, а другият — брат му сър Бертелот. И тозчас двамата се хвърлили върху сър Блиант и счупили копията си о тялото му. Сетне изтеглили мечове и дълго се сражавали. Ала накрая сър Блиант бил тежко ранен и се почувствал твърде отпаднал, та обърнал коня си и побягнал към замъка.

А онези двамата се втурнали към замъка, дето сър Ланселот лежал до един прозорец и зърнал как двама рицари сипят удари с мечовете си върху сър Блиант, И като видял това сър Ланселот, макар да бил обезумял, дожаляло му за сър Блиант. Тогава сър Ланселот разчупил оковите на краката и ръцете си, ала зле си разкървавил дланите. После сър Ланселот изтичал през една странична порта и пресрещнал двамата рицари, които гонели сър Блиант. И там с голи ръце смъкнал сър Бертелот от коня и изтръгнал меча от ръката му, а сетне се втурнал върху сър Брюнис и така го ударил по главата, че той се преметнал през задницата на коня.

А когато сър Бертелот видял брат си да се строполява на земята, грабнал копие и се спуснал да прониже сър Ланселот. Ала сър Блиант го видял и отсякъл ръката на сър Бертелот. Тогава сър Брюнис и сър Бертелот яхнали конете си и избягали.

Като дошъл сър Селивант и разбрал какво е сторил сър Ланселот за брат му, и той, и брат му благодарили на Бога, че са му сторили добро. И щом видял сър Блиант, че ръцете на сър Ланселот са окървавени от счупването на веригите, твърде съжалил, че го бил оковал.

— Не го оковавай от днес насетне — рекъл сър Селивант, — защото той е кротък и благонравен.

И те много се радвали на сър Ланселот и никога не го оковавали, и той останал там още половин година и повече.

Рано една сутрин сър Ланселот съгледал огромен глиган, който тичал, подгонен от много хрътки. Ала глиганът бил толкова грамаден, че никакви хрътки не можели да го разкъсат. А ловците бързали подир тях, едни на кон, други пешком, и надували роговете си. Тогава сър Ланселот видял как един от тях слязъл от коня, вързал го за едно дърво и подпрял копието си на ствола.

Глава 3

Как сър Ланселот се бил с един глиган и го убил и как бил ранен и отнесен в една отшелническа обител

Отишъл сър Ланселот и намерил коня, вързан за дървото, и копието, подпряно на ствола, а на лъка на седлото висял меч. Тогава сър Ланселот скочил на коня, грабнал меча в ръка и препуснал подир глигана. И не след дълго сър Ланселот забелязал глигана, който бил подпрял задница на вековно дърво край една отшелническа обител. Тогава сър Ланселот се спуснал върху глигана с копието, а глиганът бързо се извърнал и изтръгнал дробовете и сърцето на коня му, та сър Ланселот паднал на земята. И преди сър Ланселот да успее да се измъкне изпод коня, глиганът разкъсал мускула на бедрото му чак до костите. Разгневил се сър Ланселот люто, скочил на крака, изтеглил меча и с един удар отсякъл главата на глигана.

Тогава излязъл отшелникът и като видял раната му, отишъл при сър Ланселот и се завайкал, та искал да го прибере в своята обител. Ала щом чул гласа му, сър Ланселот, измъчван от болката, се хвърлил върху отшелника да го убие и отшелникът побягнал. И като разбрал, че не може да го стигне, сър Ланселот хвърлил меча си подире му и рухнал наземи, понеже не можел вече да пристъпи поради загуба на кръв. Тогава отшелникът се върнал и запитал сър Ланселот как е получил тази рана.

— Друже — рекъл сър Ланселот, — този глиган зле ме разпори.

— Ела с мен и аз ще те изцеря — рекъл отшелникът.

— Върви си оттук — рекъл сър Ланселот — и ме остави на мира.

Тогава отшелникът си тръгнал и срещнал един снажен рицар с много слуги.

— Сър — рекъл му отшелникът, — ей там до килията ми лежи най-напетият мъж, когото съм виждал. Той е тежко ранен от глиган, макар че уби глигана. И знам, че ако не му се помогне, този отличен мъж ще умре от раната и ще бъде твърде жалко.

Тогава, по настояване на отшелника, рицарят докарал една каруца и сложил в нея сър Ланселот и глигана, понеже сър Ланселот бил толкова отпаднал, че лесно се справили с него. И тъй, отвели сър Ланселот в килията и там отшелникът го изцелил. Ала отшелникът не можел да намира храна за сър Ланселот и затова той отслабнал и телесно, и душевно и поради липсата на храна обезумял още повече.

И тъй, един ден сър Ланселот избягал в гората и случило се, че след време стигнал в града Корбин, дето живеела Елейн, която родила Галахад, сина на сър Ланселот. И като влязъл в града, той се затичал към замъка. А градските младежи хукнали подире му и взели да го замерят с буци пръст и му нанесли безчет тежки удари. Ала щом сър Ланселот успявал да хване някого от тях, така го тръшвал на земята, че той вече не смеел да се доближи до него — на някои счупил ръцете, на други краката и най-подир се добрал до замъка. Тогава отвътре излезли рицари и оръженосци и избавили сър Ланселот от преследвачите му.

И като го видели и го разгледали от главата до петите, рекли си, че никога не са срещали толкова напет мъж, а щом пък видели многобройните рани по тялото му, решили, че трябва да е някой храбър и достоен мъж. Тогава го настанили в една колиба, дали му дрехи и сламена постеля. И всеки ден му хвърляли храна и му носели вода, ала малцина се осмелявали да му подадат храна в ръцете.

Глава 4

Как лейди Елейн познала сър Ланселот, как го отнесли в богати покои и как бил изцелен от Светия граал

А крал Пелес имал племенник на име Кастор, който пожелал кралят да го посвети в рицарство. И по негова молба кралят извършил посвещаването на празника Сретение Господне, а след посвещаването сър Кастор дарил присъстващите със скъпи одежди. После заръчал да доведат безумеца, а това бил сър Ланселот, и щом той дошъл, сър Кастор го дарил с ален плащ и всичко останало. И когато сър Ланселот се явил, облечен като рицар, нямало по-напет и по-снажен мъж от него в двора.

И след известно време сър Ланселот отишъл в градината, легнал край един извор и заспал. Ала случило се, че подиробед лейди Елейн излязла със свитата си в градината, за да се поразвлече. И както се разхождали те насам-натам, една дама съгледала красивия рицар, заспал край извора, и казала на лейди Елейн.

— Тихо — рекла лейди Елейн, — ни дума повече и да вървим.

И тогава дамата завела Елейн там, дето лежал той. И щом го видяла, тя си спомнила лицето му и познала, че това е сър Ланселот. И в миг тъй горко заридала, че рухнала на земята. И след като дълго плакала, извикала дамите от свитата си и им казала, че й прилошало. И тозчас напуснала градината, отишла при баща си, отвела го настрана и му рекла:

— О, татко, сега имам нужда от твоята помощ и ако не ми помогнеш, не ще видя щастлив ден от днес насетне.

— Какво има, дъще? — запитал крал Пелес.

— Сър — рекла тя, — ето какво: отидох в градината да се разведря и там край един извор намерих заспал сър Ланселот от Езерото.

— Не мога да повярвам — рекъл крал Пелес.

— Сър — рекла тя, — наистина е той и струва ми се, че не е с ума си.

— Тогава почакай — рекъл кралят — и остави всичко на мен.

И тозчас кралят повикал най-доверените си хора — четирима рицари — и дъщеря си Елейн. И като стигнали при извора и видели сър Ланселот, дамата Бризен веднага го познала.

— Сър — рекла тя, — трябва да внимаваме, защото този рицар не е с ума си, и ако го събудим изведнъж, не знаем какво може да стори. Ала вие почакайте, аз ще му направя такава магия, че цял час няма да се събуди.

И направила магията.

И тъй, без да се бави, кралят наредил всички да се приберат в покоите си и никой да не се мярка там, дето ще мине той. Сетне четиримата мъже и дамите вдигнали сър Ланселот на ръце и го отнесли в една кула, дето бил Светия граал, и положили сър Ланселот на свещения съсъд. Дошъл тогава един свят човек, отмахнал покривалото и благодарение на чудотворната сила на свещения съсъд сър Ланселот бил изцелен. И като се събудил, започнал да стене, да пъшка и да се оплаква, че всичко го боли.

Глава 5

Как, след като бил изцелен и си възвърнал разсъдъка, сър Ланселот почувствал срам и как Елейн поискала за него един замък

И когато сър Ланселот видял крал Пелес и Елейн, твърде се засрамил и рекъл:

— О, Иисусе Христе, как попаднах тук? За Бога, господарю, кажете ми как попаднах тук?

— Сър — рекла лейди Елейн, — вие дойдохте в тези земи обезумял и изгубил разсъдъка си и тук ви смятаха за малоумен. И никой не знаеше кой сте, додето една моя приближена случайно не ме доведе при вас, както спяхте край бистър извор, и щом ви видях, познах ви. Тогава разкрих всичко на баща си и ви донесохме тук при този свещен съсъд и благодарение на него бяхте изцелен.

— О, милостиви Иисусе — рекъл сър Ланселот, — ако това е истина, колцина знаят за моята лудост?

— Кълна се в Бога — рекла Елейн, — само баща ми, аз и дамата Бризен.

— За Бога — рекъл сър Ланселот, — пазете това в тайна и нека никой на света не го узнае, тъй като твърде се срамувам за нещастието, което ме сполетя. И заради него ще бъда изгнаник от страната Логрис или, другояче казано, от Англия.

И сър Ланселот лежал повече от две седмици, без да може да стане от постелята. После един ден рекъл на лейди Елейн:

— Лейди Елейн, заради вас понесох много мъки, страдания и беди — няма защо да ги изброявам, вие знаете всичко. Ала въпреки туй съзнавам, че постъпих подло, като изтеглих меча си и исках да ви убия на сутринта, след като изпитах любовта ви. А всичко това стана, защото вие и дамата Бризен ме принудихте да споделя ложето ви пряко моята воля. И както казвате, тази нощ бе заченат синът ви Галахад.

— Това е истината — рекла лейди Елейн.

— Тогава, моля ви — рекъл сър Ланселот, — ако наистина ме любите, идете при баща си и го помолете да ми даде замък, където да живея, защото никога вече не ще мога да се върна в двора на крал Артур.

— Сър — отвърнала лейди Елейн, — аз искам да живея и да умра с вас и само с вас. И ако животът ми не ви е от полза, а смъртта ми би ви помогнала, уверявам ви, че ще умра за вас. Ще ида при баща си и сигурна съм, той не ще ми откаже нищо, което му поискам. И където и да сте вие, господарю мой сър Ланселот, там ще бъда и аз, за да ви служа както мога.

И тя тозчас отишла при баща си и му рекла:

— Сър, моят господар сър Ланселот желае да живее тук наблизо в някой ваш замък.

— Тъй да бъде — отвърнал кралят, — щом той желае да остане в тези земи, нека живее в замъка Блиант. Там ще отидеш и ти с двайсет от най-красивите дами в нашата страна и те всички до една ще бъдат от благородна кръв, и ще имаш при себе си също и десет рицари. Защото знай, дъще, че родството със сър Ланселот е чест за всички нас.

Глава 6

Как сър Ланселот се заселил на Острова на радостта и как се нарекъл кавалер Малфет

Сетне лейди Елейн отишла при сър Ланселот и му открила какво е намислил баща й за тях двамата. И не след дълго дошъл рицарят сър Кастор, племенник на крал Пелес, и запитал сър Ланселот как се казва.

— Сър — рекъл сър Ланселот, — името ми е кавалер Малфет, което ще рече Греховния рицар.

— Сър — рекъл сър Кастор, — може и тъй да е, ала на мен ми се струва, че името ви трябва да бъде сър Ланселот от Езерото, тъй като съм ви виждал по-рано.

— Сър — рекъл сър Ланселот, — не постъпвате като благороден рицар. Да кажем, че името ми наистина е сър Ланселот, а аз не желая да го узнаят хората. Какво ще ви струва, ако запазите тайната ми — губите ли нещо от това? Ала да знаете, че ако някога ми се удаде случай, ще ви накарам да съжалявате за тези си думи, кълна се в честта си.

Тогава сър Кастор коленичил, помолил сър Ланселот за милост и рекъл:

— Защото, кълна се, не ще открия никому кой сте, додето останете в тукашните земи.

И сър Ланселот му простил.

И тъй, не след дълго крал Пелес с десет рицари и лейди Елейн с двайсет дами отишли в замъка Блиант, който се издигал на един остров, обграден отвсякъде с чисти и дълбоки води. И като стигнали там, сър Ланселот го нарекъл Острова на радостта. А него самия наредил да наричат кавалер Малфет, ще рече Греховния рицар.

После сър Ланселот заръчал да му изработят черен щит, а в средата да изобразят от сребро кралица и корона и пред нея коленичил въоръжен рицар. И всеки ден, каквито и забавления да му устройвали дамите, веднъж на ден се заглеждал към кралството Логрис, дето били крал Артур и кралица Гуиневир. И тогава заридавал тъй горко, сякаш сърцето му щяло да се пръсне.

И случило се веднъж, че сър Ланселот узнал за един турнир на около три левги от замъка му. Тогава повикал при себе си едно джудже, пратил го на турнира и му рекъл:

— И преди да се разотидат рицарите, разгласи на всеослушание, че има на Острова на радостта в замъка Блиант един рицар на име кавалер Малфет, готов да се сражава в двубой с всеки, що пожелае. И който срази този рицар, ще получи прекрасна девица и ловен сокол.

Глава 7

За големия турнир на Острова на радостта и как дошли там сър Ектор и сър Персивал и как сър Персивал се сражавал с Ланселот

И тъй, когато волята му била разгласена, на Острова на радостта дошли петстотин рицари. И трябва да знаете, че никога по времето на крал Артур не се било случвало един рицар да извърши тъй чудни бойни подвизи, както сър Ланселот през трите дни на турнира. Защото, както разказва книгата, той сразил всичките петстотин рицари, ала ни един от тях не убил. И най-подир сър Ланселот устроил голямо пиршество за всички.

А в туй време сър Персивал Уелски и сър Ектор де Марис пристигнали край стените на замъка, наричан Острова на радостта. И дълго гледали те богатия замък и искали да влязат в него, ала не можели да минат пред широката вода, а мост не видели. Тогава зърнали на другия бряг една дама със сокол на ръката и сър Персивал извикал и я запитал чий е този замък.

— Любезни рицари — рекла дамата, — в този замък живее най-прекрасната дама в тези земи и името й е Елейн. В замъка живее и най-напетият и най-могъщият мъж на света и той се нарича кавалер Малфет.

— Как е попаднал в този край? — запитал сър Персивал.

— Трябва да знаете, че той дойде в нашите земи съвсем безумен, та го гонеха кучетата и момчетата из града Корбин, ала свещеният съсъд Светия граал му върна разсъдъка. И този рицар се сражава само рано сутрин или до пладне. А ако желаете да влезете в замъка, минете от другата му страна и там ще намерите лодка, която ще пренесе и вас, и конете ви.

И тъй, поели те напред и намерили лодката. Тогава сър Персивал слязъл от коня и рекъл:

— Вие ме чакайте тук, додето разбера що за рицар е този. Защото позорно би било за нас двамата да се бием с един-единствен рицар.

— Да бъде волята ви — рекъл сър Ектор, — ще чакам тук, додето чуя вест от вас.

После сър Персивал прекосил водата и като стигнал пред портата на замъка, рекъл на вратаря:

— Иди при славния господар на замъка и му кажи, че е дошъл странстващ рицар да се сражава с него.

— Сър — рекъл вратарят, — влезте в замъка, защото там има определено място за двубой, дето лордове и дами ще могат да ви гледат.

И като известили на сър Ланселот за този рицар, той начаса се приготвил за бой. И тогава сър Персивал и сър Ланселот връхлетели един връз друг с такава сила и копията им били толкоз тежки, че и двамата паднали наземи с все конете. После скокнали на крака, изтеглили славни мечове и взели да сипят могъщи удари, и се блъскали щит о щит като два глигана, та хвърчали наоколо парчета от щитовете им, и двамата си нанесли люти рани. И след като се сражавали повече от два часа, сър Персивал пръв проговорил и рекъл:

— Любезни рицарю, моля ви, кажете ми името си, защото никога до днес не съм срещал рицар като вас.

— Сър — рекъл сър Ланселот, — името ми е кавалер Малфет. А сега ви моля, любезни рицарю, кажете ми вашето име.

— Знайте, че името ми е сър Персивал Уелски — рекъл сър Персивал — и мой брат беше храбрият рицар сър Ламорак Уелски, крал Пелинор беше баща ни, а сър Агловал е мой брат.

— Уви — рекъл сър Ланселот, — как можах да се сражавам с вас, който сте рицар на Кръглата маса и някогашен мой другар!

Глава 8

Как двамата се разпознали и какви любезности си разменили и как дошъл братът на сър Ланселот, сър Ектор, и каква била радостта им

И с тези думи сър Ланселот паднал на колене И хвърлил настрана щита и меча си и като го видял да върши това, сър Персивал твърде се учудил защо постъпва така. И ето какво рекъл:

— Благородни рицарю, който и да сте, моля ви, открийте ми истинското си име, заклевам ви в рицарската ви чест.

— Бог ми е свидетел — рекъл тогава той, — името ми е сър Ланселот от Езерото, син на крал Бан от Бенуик.

— Горко ми — рекъл сър Персивал, — що сторих! По заръка на кралицата тръгнах да ви търся и ето почти две години обикалям всички околни земи, а ей там, на отвъдния бряг, ме чака брат ви сър Ектор де Марис. За Бога, простете ми за злините, що ви сторих днес.

— Простено ви е — рекъл сър Ланселот.

Подир туй сър Персивал заръчал да доведат сър Ектор де Марис и щом го видял сър Ланселот, втурнал се към него и го прегърнал, а сър Ектор коленичил и двамата заплакали един другиму на рамото, та всички се трогнали, като ги гледали.

Сетне дошла лейди Елейн и ги посрещнала най-любезно и гостоприемно. И разказала тя на сър Ектор и сър Персивал как и по какъв начин сър Ланселот попаднал в тези земи и как бил изцелен. И узнали всичко: колко време сър Ланселот прекарал при сър Блиант и сър Селивант, как ги бил срещнал и как после ги напуснал заради един глиган, а също как отшелникът изцерил сър Ланселот от тежките му рани и как той най-подир дошъл в Корбин.

Глава 9

Как сър Борс и сър Лионел отишли при крал Брандегорис и как сър Борс взел сина си Хелин Бели, и за сър Ланселот

Сега да оставим сър Ланселот да се весели на Острова на радостта с лейди Елейн, със сър Персивал и сър Ектор и да разкажем за сър Борс де Ганис и сър Лионел, които вече почти две години търсели сър Ланселот, ала никаква вест не чули за него. И както си яздели те, случило се, че стигнали в замъка на Брандегорис, дето сър Борс бил твърде познат, защото петнайсет години преди туй дъщерята на краля родила от него син и името му било Хелин Бели. И като видял сега сина си, сър Борс твърде го харесал. И тъй, двамата рицари били приети с най-голяма почит при крал Брандегорис. А на сутринта сър Борс отишъл при крал Брандегорис и рекъл:

— Тук е Хелин Бели и както твърдят всички, той ми е син. И затова искам да ви кажа, че ще го взема със себе си в двора на крал Артур.

— Сър — отвърнал кралят, — не ще ви спра, вземете го със себе си, ала възрастта му е още крехка.

— Може и тъй да е — рекъл сър Борс, — ала ще го взема и ще го заведа в най-славния двор на света.

И когато сър Борс се наканил да си върви, много скърбили в замъка за заминаването на Хелин Бели и много плакали. Ала най-подир сър Борс и сър Лионел поели на път и скоро стигнали в Камелот при крал Артур.

И когато крал Артур разбрал, че Хелин Бели е син на сър Борс и внук на крал Брандегорис, въздигнал го за рицар на Кръглата маса и той скоро се отличил като храбър рицар, готов за всякакви приключения.

Сега да се върнем на разказа си за сър Ланселот. Отишли един ден сър Ектор и сър Персивал при сър Ланселот и го запитали какво възнамерява да прави и не желае ли да се върне с тях при крал Артур.

— Не — рекъл сър Ланселот, — не ще сторя това за всички богатства на света, защото тъй недостойно се отнесоха към мен в двора, че мисля никога вече да не се връщам там.

— Сър — рекъл сър Ектор, — аз съм ваш брат и от всички на света най-много обичам вас, та ако смятах, че ще е позор за вас да се върнете, трябва да знаете, че никога не бих ви съветвал да го сторите. Ала крал Артур и всичките му рицари, и най-вече кралица Гуиневир толкоз скърбяха и тъжаха за вас, че бе чудо да ги гледа и слуша човек. И помислете си за голямата слава и доброто име, което имате, и за това, че ви почитат повече от всеки друг рицар на света и никой рицар не е тъй възхваляван днес, както вие и сър Тристан. Затуй, братко, пригответе се за път и елате в двора с нас и сигурен съм, че никой друг рицар не ще е тъй добре дошъл там. И знам и мога да ви докажа, че кралицата даде двайсет хиляди лири[1], за да ви намери.

— Тъй да бъде, братко — рекъл сър Ланселот, — ще послушам съвета ви и ще тръгна с вас.

И те извели конете си, приготвили се за път и се простили с крал Пелес и лейди Елейн. И когато разбрала, че сър Ланселот си отива, лейди Елейн твърде се наскърбила.

— Господарю мой сър Ланселот — рекла му тя, — на следния празник Петдесетница вашият и моят син Галахад трябва да бъде посветен в рицарство, тъй като навършва петнайсет години.

— Постъпете според волята си — отвърнал сър Ланселот — и дано даде Бог да стане достоен рицар.

— Колкото до това — рекла лейди Елейн, — сигурна съм, че ще бъде най-славният мъж в рода си освен един.

— И това е достатъчно — рекъл сър Ланселот.

[1] Това е огромна сума за рицарските времена и споменаването й свидетелства за значението, което Малори придава на материалните блага. Срв. също бел. 2 към Книга девета, където Тристан казва на Изолда, че е пожертвал за нея много земи и богатства. За идеалния рицар на средновековието материалните блага нямат никакво значение, но за пишещия в XV век Малори подобни прибавки са напълно естествени. ↑

Глава 10

Как сър Ланселот се върнал в двора със сър Ектор и сър Персивал и как всички там се възрадвали

Сетне те поели на път и след пет дни стигнали в Камелот, който на английски се нарича Уинчестър. И когато сър Ланселот застанал сред тях, кралят и всичките му рицари твърде се възрадвали.

Тогава сър Персивал Уелски и сър Ектор де Марис разказали всичките му приключения — как сър Ланселот изгубил разсъдъка си, след като напуснал двора, и как се наричал кавалер Малфет, или Греховния рицар, и как в три дни повалил петстотин рицари.

И додето сър Ектор и сър Персивал разказвали историята на Ланселот, кралицата плачела тъй горко, сякаш сърцето й се къса. А подир туй се развеселила.

— О, Иисусе Христе — рекъл крал Артур, — чудя се защо вие, сър Ланселот, сте загубили разсъдъка си. Аз и мнозина други мислим, че е било от любов към хубавата Елейн, дъщерята на крал Пелес, за която се мълви, че е родила син от вас и името му било Галахад. И разправят хората, че той щял да извърши чудеса.

— Господарю мой — отвърнал сър Ланселот, — ако съм извършил някоя глупост, получих наказанието си.

И като чул думите му, кралят не рекъл нищо повече. Ала всички роднини на сър Ланселот знаели заради кого си бил изгубил разсъдъка.

Сетне устроили големи пиршества и веселия. И мнозина славни лордове и дами извънмерно се развълнували, като чули, че сър Ланселот се е върнал в двора.

Глава 11

Как Хубавата Изолда посъветвала сър Тристан да иде в двора на крал Артур на празника Петдесетница

Сега да оставим тази история и да разкажем за сър Тристан и за сър Паломид, непокръстения сарацин.

И тъй, сър Тристан се върнал от странстванията си в замъка Веселата стража и цели две години и повече, додето сър Ланселот се скитал безвестен, славата му се разнасяла из кралството Логрис. И безчет чудни приключения срещнал той в тамошните земи, ала от всички излязъл със слава, чест и достойнство.

И като се прибрал в замъка, Хубавата Изолда му казала за голямото празненство, което се устройвало на Петдесетница, и му разправила също как сър Ланселот се скитал безвестен повече от две години, додето бил изгубил разсъдъка си, и как бил изцелен благодарение на свещения съсъд Светия граал.

— Уви — рекъл сър Тристан, — причина за всичко туй е някоя разпра между него и кралица Гуиневир.

— Сър — рекла лейди Изолда, — знам всичко, тъй като кралица Гуиневир ми прати писмо, в което ми разказа всичко и молеше да отидете да го търсите.

Ала сега, слава Богу, той отново е здрав и читав и пак се е върнал в двора.

— Твърде ме радва това — рекъл сър Тристан. — А сега вие и аз ще се приготвим за път, защото и двамата ще идем на празненството.

— Сър — рекла Изолда, — ако нямате нищо против, аз ще остана тук, тъй като заради мен мнозина храбри рицари ще пожелаят да се сражават с вас и по тази причина ще се изложите на твърде много мъки и изпитания.

— Ако вие не дойдете — рекъл сър Тристан, — и аз няма да ида.

— Боже опази! — рекла Хубавата Изолда. — Защото тогава ще бъда посрамена пред всички кралици и високопоставени дами. Как може вие, един от най-славните рицари и рицар на Кръглата маса, да не присъствате на празненството? Какво ще рекат рицарите? „Гледайте как сър Тристан препуска подир хрътките и вдига ловните си соколи, та се е скрил в замъка със своята дама и не мисли за рицарската си чест. Уви — ще кажат те, — жалко, че е станал рицар и че го е залюбила благородна дама.“ А какво ще рекат кралиците и дамите за мен самата? Не съм достойна да живея, ако попреча на такъв благороден рицар като вас да печели слава и чест.

— Заклевам се в Бога — рекъл сър Тристан на Хубавата Изолда, — справедливи са думите ви и благороден е съветът ви. Сега разбирам, че истински ме любите. Затуй ще постъпя така, както ме съветвате. Ала ще потегля сам и никой, ни мъж, ни момче, не ще взема със себе си. Ще тръгна идния вторник без никакво друго въоръжение освен копие и меч.

Глава 12

Как сър Тристан поел на път невъоръжен и как срещнал сър Паломид, как двамата връхлетели един връз друг и как сър Паломид се въздържал от двубоя

И тъй, дошъл денят сър Тристан да се раздели с Хубавата Изолда и тя изпратила четирима рицари с него, ала след половин миля той ги върнал назад. И след още една миля сър Тристан съгледал пред себе си сър Паломид, който бил повалил един рицар и той лежал наземи почти смъртно ранен. Тогава сър Тристан се разкаял, че не е въоръжен, и се спрял.

Ала сър Паломид го забелязал и викнал с висок глас:

— Сър Тристан, ето че отново се срещаме и затуй, преди да се разделим, ще решим старите си спорове.

— Колкото до това — рекъл сър Тристан, — никой християнин до ден-днешен не би могъл да се похвали, че съм побягнал от него. И добре да знаете, сър Паломид, че и вие, който сте сарацин, никога не ще можете да се похвалите, че сър Тристан Лионски е обърнал гръб пред вас.

И с тези думи сър Тристан пришпорил коня си и с все сили се втурнал към сър Паломид и строшил о него копието си на сто парчета. И тозчас сър Тристан изтеглил меч, а сетне обърнал коня си и нанесъл шест тежки удара по шлема на сър Паломид. А сър Паломид стоял неподвижно, гледал сър Тристан и се чудел на безумието и безразсъдството му.

И тогава сър Паломид си рекъл: „Ако сър Тристан носеше доспехи, трудно бих го накарал да сложи край на този двубой, ала ако сега се обърна и го убия, ще срещна само хули, дето и да ида.“

В туй време сър Тристан проговорил и рекъл:

— Малодушни рицарю, какво си намислил? Защо не се сражаваш с мен? Бъди сигурен, че ще устоя на всичката ти злоба.

— Ах, сър Тристан — отвърнал Паломид, — твърде добре знаеш, че за мен ще е позор да се бия с теб, защото ти си без ризница, а аз съм напълно въоръжен, и ако те убия, ще се покрия с безчестие. И твърде добре знаеш, че неведнъж съм се уверявал в силата ти и в твоята готовност да устоиш на всеки храбър рицар.

— Това е истина — рекъл сър Тристан. — Разбирам благородството ти.

— Добра дума изрекохте — отвърнал сър Паломид. — А сега ви моля, отговорете на въпроса, който ще ви задам.

— Питайте — рекъл сър Тристан — и ще научите истината, кълна се в Бога.

— Да кажем — рекъл сър Паломид, — че вие бяхте напълно въоръжен, както съм аз, а аз бях без доспехи, както сте вие, как бихте постъпили спрямо мен в името на рицарската чест?

— А — рекъл сър Тристан, — сега разбирам, сър Паломид, че искате сам да произнеса присъда над себе си. Ала Бог ми е свидетел, знайте, че онова, което ще река, не ще го река от страх пред вашата сила, и ето какво е то: вървете си по пътя, тъй като не желая да се сражавам с вас.

— Нито пък аз — отвърнал Паломид — и затуй вървете си по пътя.

— Колкото до това, аз сам ще реша дали ще си вървя, или ще остана — рекъл сър Тристан. — Ала едно ми е чудно, сър Паломид, защо вие, който сте такъв храбър рицар, не желаете да се покръстите, а брат ви, сър Сафер, отдавна е християнин.

Глава 13

Как сър Тристан взел доспехите на ранения рицар и как повалил сър Паломид

— Колкото до това — отвърнал сър Паломид, — не мога още да приема светото кръщение поради една клетва, която съм дал преди много години, макар че от все сърце вярвам в Иисуса Христа и непорочната му майка Мария. Ала остана мида премеря сили само в още един двубой и след туй на драго сърце ще приема кръщението си.

— Ако само този двубой ви възпира — рекъл сър Тристан, — кълна се, че няма да чакате още дълго — опазил ме Бог по моя вина да продължавате да живеете като езичник. Ей там лежи един рицар, когото вие, сър Паломид, сте ранили и повалили. Помогнете ми да сложа неговите доспехи и скоро ще ви дам възможност да изпълните клетвата си.

— Щом такова е желанието ви — рекъл сър Паломид, — тъй да бъде.

Тогава двамата отишли при рицаря, който седял на една височинка, и сър Тристан го поздравил, а другият отвърнал на поздрава му със слаб глас.

— Благородни рицарю — рекъл сър Тристан, — моля ви, кажете ми истинското си име.

— Сър — отвърнал той, — името ми е сър Галерон от Голуей и съм рицар от Кръглата маса.

— Бог ми е свидетел — рекъл сър Тристан, — твърде скърбя за раните ви, ала трябва да ви помоля да ми отстъпите доспехите си и цялото си въоръжение, тъй като нямам свои, а трябва да вляза в двубой с този рицар.

— Сър — рекъл раненият рицар, — на драго сърце ще ви ги дам. Ала предупреждавам ви, пазете се от онзи рицар, тъй като е твърде могъщ. И, сър, моля ви, кажете ми името си и името на онзи рицар, дето ме срази.

— Сър, моето име е сър Тристан Лионски, а името на рицаря, дето ви рани, е сър Паломид, брат на храбрия рицар сър Сафер, ала сър Паломид още не е покръстен.

— Уви — рекъл сър Галерон, — твърде жалко е, че такъв храбър рицар и славен воин не е покръстен.

— Бог ми е свидетел — рекъл сър Тристан, — или той мен ще убие днес, или аз него, ала преди да се разделим, сър Паломид ще бъде покръстен.

— Господарю мой сър Тристан — рекъл сър Галерон, — вашата слава и благородство са известни по всички земи и нека Бог ви пази в тази битка от позор и безчестие.

Тогава сър Тристан свалил доспехите на Галерон, който се славел като храбър рицар, извършил много бойни подвизи, и бил висок и снажен. И като останал без доспехи, сър Галерон се изправил и макар да имал рана от копие, доколкото могъл, помогнал на сър Тристан да сложи доспехите му. После сър Тристан яхнал коня си и взел в ръка копието на сър Галерон. А в туй време сър Паломид вече го чакал, готов за бой.

И тъй, връхлетели двамата един връз друг и всеки ударил противника си в средата на щита, та копието на сър Паломид се строшило, а сър Тристан повалил коня му. Тогава сър Паломид бързо скокнал на крака и изтеглил меча си. Видял това сър Тристан, слязъл от коня и го вързал за едно дърво.

Глава 14

Как сър Тристан и сър Паломид дълго се сражавали и как после се помирили и сър Тристан се погрижил той да бъде покръстен

И тогава те се сблъскали като два свирепи глигана и ту си нанасяли тежки удари, ту се дебнели умело от всички страни като изпитани в не една битка благородни мъже. Ала сър Паломид се боял от силата на сър Тристан и не го притискал твърде много. Така се били те повече от два часа и неведнъж сър Тристан нанасял на сър Паломид такива удари, че той рухвал на колене. А сър Паломид разбил и насякъл щита на сър Тристан и подир туй го ранил, тъй като бил отличен воин.

Тогава сър Тристан извънмерно се разгневил и се хвърлил върху сър Паломид с такава сила, че той се строполил на земята. И тозчас сър Паломид скочил отново на крака, ала сър Тристан пронизал рамото му. И сър Тристан продължил да се бие все тъй яростно, а сър Паломид не отстъпвал и също му нанасял тежки удари. Ала най-подир сър Тристан се спуснал и с удвоени сили взел да сипе удар след удар и по волята на случая избил меча от ръката му. И ако сър Паломид се бил навел да си вземе меча, в тоз миг щял да бъде убит, затова той останал неподвижен и с натежало сърце погледнал меча си.

— Какво ще кажете сега? — рекъл сър Тристан на Паломид. — Този път превъзходството е на моя страна, както по-рано днес бе на ваша. Ала знайте, че не ще допусна да се каже в някой двор или между храбри рицари, че сър Тристан е убил невъоръжен рицар. Затова вземете си меча и да довършим този двубой.

— Колкото до този двубой — рекъл Паломид, — не се страхувам да го довърша, ала нямам особено желание да се сражавам вече и причината е тази: оскърблението, що съм ви нанесъл, не е тъй тежко, че да не можем да бъдем приятели. И знайте, че за всичко беше и е виновна любовта ми към Хубавата Изолда. Колкото до нея, мога да кажа, че тя е ненадмината по красота сред дамите и не съм извършил нищо позорно за честта й, а по-скоро заради нея съм заслужил слава и никога не съм я оскърбил. А ако съм оскърбил някого, това сте вие и заради това получих днес немалко тежки удари, макар и аз да ви нанесох няколко. И сега мога да кажа, че не съм срещал рицар с вашата сила и вашата издръжливост, ако не смятаме сър Ланселот от Езерото. Затова ви моля, любезни сър, простете ми за всички прегрешения спрямо вас и още днес ме заведете в най-близката църква, за да се изповядам, а сетне се погрижете да бъда покръстен. И като сторим това, заедно ще идем в двора на крал Артур за голямото празненство.

— Сега вземете коня си — рекъл сър Тристан — и както пожелахте, тъй и ще бъде, и нека Бог ви прости всички прегрешения, както ви прощавам аз. На една миля оттук живее епископът на Карлайл и той ще извърши светото кръщение.

И тъй, те яхнали конете си и поели на път, а сър Галерон тръгнал с тях. И като стигнали при епископа, сър Тристан му казал какво искат. Тогава епископът наредил да напълнят един голям съд с вода и след като я осветил, изповядал сър Паломид, а сър Тристан и сър Галерон му станали кръстници.

И скоро след това те си тръгнали оттам и поели към Камелот, дето били крал Артур и кралица Гуиневир, и почти всички рицари на Кръглата маса. И тогава кралят и целият двор се възрадвали, че сър Паломид е вече покръстен. И на същото това празненство дошъл Галахад и седнал на Гибелния стол, а подир туй всички рицари на Кръглата маса се пръснали и разотишли. И сър Тристан се върнал във Веселата стража, а сър Паломид пак тръгнал да търси Лаещия звяр.

Тук свършва втората книга за сър Тристан, изведена от френски на английски. Ала третата книга тук не е преразказана. Сега следва благородният разказ за Светия граал, както наричали този свещен съсъд и знак за благословената кръв на нашия Бог Иисус Христос, да бъде благословено името му, който бил донесен в тези земи от Йосиф Ариматейски. И нека всеблагият Бог се смили над всички грешни души.

Свършва Книга XII.

Започва Книга тринайсета.

Книга тринайсета

Глава 1

Как в навечерието на празника Петдесетница в залата при крал Артур влязла една девица и пожелала сър Ланселот да иде и да посвети едного в рицарство и как сър Ланселот тръгнал с нея

В навечерието на Петдесетница, когато всички рицари на Кръглата маса се били събрали в Камелот и там отишли на светата служба, а сетне насядали край приготвената за пира трапеза, в залата влязла прекрасна благородна дама, яхнала кон, която, по всичко личало, била препускала с все сила, тъй като конят й бил потънал в пот. И тозчас тя слязла от седлото, отишла при краля и го поздравила. А той рекъл:

— Девице, Бог да те благослови.

— Сър — рекла тя, — за Бога, кажете ми къде е сър Ланселот?

— Ето го там — рекъл кралят.

Приближила се тя до сър Ланселот и рекла:

— Сър Ланселот, нося ви поздрави от името на крал Пелес и ви моля да дойдете с мен в една гора тук наблизо.

Тогава сър Ланселот я запитал от чии земи идва.

— Ида от земите на крал Пелес — рекла тя.

— Какво желаете от мен? — рекъл Ланселот.

— Ще узнаете, като идем там — рекла тя.

— Тъй да бъде — рекъл той, — на драго сърце ще дойда с вас.

И сър Ланселот заръчал на оръженосеца си да оседлае коня и да му донесе доспехите и той бързо изпълнил заповедта. Тогава кралицата отишла при Ланселот и казала:

— Нима ще ни напуснете на този светъл празник?

— Господарко — рекла девицата, — бъдете уверена, че той ще се върне при вас утре по обед.

— Ако допусках, че не ще се върне при нас утре — рекла кралицата, — нямаше да позволя да дойде с вас.

И тозчас потеглил сър Ланселот на път с благородната дама и двамата яздили, додето навлезли в една гора, а сред гората имало дълбока долина и там съгледали женски манастир. И един оръженосец стоял пред портите, готов да ги отвори, и те влезли вътре и оставили конете си. И тозчас множество монахини обградили сър Ланселот и го приветствали радостно с добре дошъл.

После го завели в килията на абатисата и свалили доспехите му. И тогава той съгледал да лежат на една постеля двама негови родственици, сър Борс и сър Лионел, и ги събудил. И като го видели, те твърде се възрадвали.

— Сър — рекъл сър Борс на сър Ланселот, — какво приключение ви доведе тук? Ние мислехме, че утре ще ви намерим в Камелот.

— Кълна се в Бога — рекъл сър Ланселот, — една благородна дама ме доведе тук, ала по каква причина, това не знам.

И както разговаряли, ето че дванайсет монахини въвели Галахад, който бил твърде красив и снажен, та едва ли имало втори като него на света. И всички монахини плачели.

— Сър — рекли те, — водим ви тук този младеж, когото сами отгледахме, и ви молим да го посветите в рицарство, защото няма по-достоен мъж, от когото той да получи това звание.

И дълго гледал сър Ланселот младежа, който бил хубав и кротък като гълъб, и с най-благородни черти, и си мислел, че никога в живота си не е виждал такъв добре сложен за годините си мъж. Тогава сър Ланселот рекъл:

— Самият той ли желае това?

И в миг младежът и всички други казали „да“.

— Щом е тъй — рекъл сър Ланселот, — той ще получи високото рицарско звание утре сутрин в чест на светия празник.

И тази нощ сър Ланселот се радвал на отлично гостоприемство, а на сутринта призори, по желание на Галахад, го посветил в рицарство и рекъл:

— Дано Бог да ти даде доброта, тъй като красота имаш достатъчно.

Глава 2

Как на Гибелния стол намерили надпис и за чудните приключения с меча в камъка

— Сега, любезни сър — рекъл сър Ланселот, — ще дойдете ли с мен в двора на крал Артур?

— Не — рекъл той, — не е дошло още времето да дойда с вас.

И тогава сър Ланселот си тръгнал оттам, като взел двамата си сродници със себе си, и рано сутринта на празника Света троица стигнали в Камелот. По туй време кралят и кралицата вече били отишли в катедралата на литургия и като видели сър Борс и сър Лионел, твърде се зарадвали, зарадвали се и всички други.

И когато кралят и рицарите му се върнали от литургия, васалите забелязали на местата около Кръглата маса да пише със златни букви: ТУК ТРЯБВА ДА СЕДНЕ ТОЗИ И ТОЗИ и ТОЗИ И ТОЗИ ТРЯБВА ДА СЕДНЕ ТУК.

И така обикаляли те масата, додето най-подир стигнали до Гибелния стол и видели на него нов надпис със златни букви: ЧЕТИРИСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ЧЕТИРИ ГОДИНИ СЛЕД СТРАСТИТЕ ХРИСТОВИ НА КРЪСТА ТОЗИ СТОЛ ТРЯБВА ДА БЪДЕ ЗАЕТ. И тогава всички рекли:

— Това е чудно знамение.

— Кълна се в името божие — рекъл сър Ланселот, като пресметнал според надписа годините от Рождество Христово до този ден, — струва ми се, че този стол трябва да бъде зает днес, защото тъкмо днес е Петдесетницата подир четиристотин петдесет и четири години. И ако нямате нищо против, бих искал никой да не гледа днес надписа, додето дойде онзи, комуто по право е отреден този подвиг.

Тогава наредили да покрият надписа на Гибелния стол с копринен покров, а сетне кралят поканил всички да побързат на обед.

— Сър — рекъл сър Кей Сенешала, — ако сега седнете да обядвате, ще нарушите стария обичай на вашия двор, тъй като никога до днес на този ден не сте сядали да обядвате, преди да видите някакво чудно приключение.

— Право казвате — рекъл кралят, — ала аз толкова се възрадвах на сър Ланселот и роднините му, които се върнаха в двора здрави и читави, че не се сетих за стария си обичай.

И както разговаряли тъй, влязъл един оръженосец и рекъл на краля:

— Сър, нося ви чудни вести.

— Какви са те? — запитал кралят.

— Сър, там долу в реката видях да плува по водата голям камък и в него стърчеше забит меч.

— Ще ида да видя това чудо — рекъл кралят.

И тъй, отишъл той заедно с всичките си рицари при реката и като стигнали там, съгледали да се носи по нея камък, сякаш къс червен мрамор, и в него бил затъкнат чуден, богато украсен меч, а на ефеса му имало скъпоценни камъни и изкусно изписани златни букви. Тогава васалите прочели надписа, който гласял: НИКОЙ НЕ ЩЕ МЕ ИЗМЪКНЕ ОТТУК ОСВЕН ОНЗИ, НА ЧИЕТО БЕДРО Е ОТРЕДЕНО ДЛ ВИСЯ, И ТОЙ ЩЕ БЪДЕ НАЙ-СЛАВНИЯТ РИЦАР НА СВЕТА.

И като видял надписа, кралят се обърнал към сър Ланселот и рекъл:

— Любезни рицарю, този меч трябва да принадлежи вам, тъй като съм сигурен, че вие сте най-славният рицар на света.

Тогава сър Ланселот мъдро му отговорил:

— Добре ми е известно, сър, че мечът не е за мен. И знайте, сър, че не ще дръзна да го докосна, защото той не е отреден да виси на моето бедро. И който се опита да вземе меча и не успее, ще получи от него рана, която дълго няма да заздравее. И искам да ви уверя, че в деня, когато този меч бъде изтеглен от камъка, ще започнат приключенията за Светия граал или, ще рече, свещения съсъд.

Глава 3

Как сър Гауейн се опитал да изтегли меча и как един старец довел сър Галахад

— А сега, любезни братовчеде — рекъл кралят на сър Гауейн, — в името на обичта ви към мен, опитайте се вие да изтеглите меча.

— Сър — рекъл той, — не се гневете, ала нямам желание да сторя това.

— Сър — повторил кралят, — опитайте се да изтеглите меча, заповядвам ви.

— Сър — рекъл Гауейн, — ще се подчиня на повелята ви.

И тозчас хванал той меча за дръжката, ала не могъл да го помръдне.

— Благодаря ви — рекъл кралят на сър Гауейн.

— Любезни сър Гауейн — рекъл Ланселот, — сега трябва да знаете, че този меч тъй люто ще ви нарани, че ще се каете, дето сте го докоснали с ръка, та дори в замяна да бяхте спечелили най-хубавия замък в кралството.

— Сър — рекъл Гауейн, — не можех да не изпълня волята и заповедта на моя крал, вуйчо ми.

Като чул тези думи, кралят горко се разкаял за стореното и казал на сър Персивал и той да опита в името на почитта, която му дължал.

— На драго сърце — рекъл той, — нека бъда и аз другар на сър Гауейн в изпитанията му.

И с тези думи хванал меча с ръка и с все сила го дръпнал, ала не успял да го помръдне. И тогава не се намерил никой друг, дето да дръзне и събере смелост да докосне меча.

— Сега вече можете да вървите на трапезата — рекъл сър Кей Сенешала, — защото видяхте чудно приключение.

И тъй, кралят и кралицата отишли в двора и всеки рицар намерил своето място и седнал на него, а младите рицари им прислужвали. И когато поднесли блюдата и ни едно място не останало празно освен Гибелния стол, случило се чудо и в миг всички врати и прозорци на двореца сами се затворили. Ала въпреки туй в залата не притъмняло, та твърде се слисали онези, що били там.

И тогава крал Артур пръв проговорил и рекъл:

— Кълна се в Бога, любезни лордове и другари, много чудеса видяхме през този ден, ала мисля, че преди да мръкне, ще видим още по-дивни чудеса.

А в туй време влязъл стар и престар мъж, целият облечен в бели одежди, и никой от рицарите не знаел кой е и откъде идва. И водел той за ръка млад рицар в червени доспехи, ала без щит и без меч, а на бедрото му висяла празна ножница. И изрекъл старецът тези думи:

— Мир вам, любезни лордове.

Сетне се обърнал и рекъл на крал Артур:

— Сър, водя ви този млад рицар, мъж от кралско потекло и кръвен родственик на Йосиф Ариматейски, и той ще извърши дивни чудеса в този двор и в много чужди кралства.

Глава 4

Как старецът завел Галахад на Гибелния стол и той седнал на него и как всички се смаяли

Твърде се възрадвал кралят на тези думи и рекъл на почтения старец:

— Сър, бъдете добре дошли, а също и младият рицар, що е с вас.

Тогава старецът накарал младия мъж да свали доспехите си и под тях той носел дреха от червена коприна, а на раменете му била преметната мантия, украсена с хермелинови кожи, и той се загърнал с нея. Сетне старият рицар рекъл на младия:

— Сър, следвайте ме.

И тозчас го завел при Гибелния стол, който бил до сър Ланселот. И старецът вдигнал покрова, а отдолу имало надпис и той гласял: ТУК ЩЕ СЕДИ СЪР ГАЛАХАД.

— Сър — рекъл старият рицар, — това е вашето място.

И той без колебание седнал. После рекъл на стареца:

— Сър, сега можете да поемете назад, тъй като свършихте туй, що ви бе заповядано. Предайте моите почитания на дядо ми крал Пелес и на лорд Пешер Рибаря[1] и им кажете, че ще ида да ги навестя, когато мога.

И тъй, старецът си тръгнал. И вън го чакали двайсет оръженосци и те яхнали конете си и поели на път.

А всички рицари на Кръглата маса се чудели и маели как сър Галахад се е осмелил да седне на Гибелния стол, макар да бил на възраст твърде неукрепнал. И не знаели те кой е и откъде е дошъл, ала се досетили, че такава е волята божия, и рекли:

— Това е тоз, който ще заслужи Светия граал, тъй като никой друг не е сядал на това място, без да го сполети беда.

А сър Ланселот познал сина си и твърде много се възрадвал.

Тогава сър Борс рекъл на другарите си:

— Кълна се в живота си, че този млад рицар ще постигне голяма слава.

И тези думи се разчули из целия двор и стигнали до ушите на кралицата. И тя се чудела кой ли е този рицар, що е дръзнал да седне на Гибелния стол. Тогава не един и двама рекли на кралицата, че той много приличал на сър Ланселот.

— Твърде вероятно е — рекла кралицата — да е синът на сър Ланселот от Елейн, дъщерята на крал Пелес, чието ложе с магия бил измамен да сподели, и името му е Галахад. Много бих желала да го видя, тъй като той сигурно е благороден младеж като баща си, както биха потвърдили всички рицари на Кръглата маса.

И като свършил обедът и кралят и всички други станали от трапезата, кралят отишъл при Гибелния стол и там повдигнал покрова и видял написано името на Галахад. Тогава го показал на сър Гауейн и рекъл:

— Любезни племеннико, дойде между нас сър Галахад, благородният рицар, който ще прослави всички ни. Кълна се, че той ще заслужи Светия граал, както ни откри сър Ланселот. — После крал Артур застанал пред Галахад и му рекъл: — Сър, добре сте дошли между нас, защото вие ще подтикнете мнозина храбри рицари да търсят Светия граал и ще постигнете онова, което никой друг рицар не ще постигне.

Сетне кралят го хванал за ръка и го извел от двореца да му покаже чудния меч в камъка.

[1] Това име се среща у Малори само два пъти — тук и в глава 18 — и от текста не е ясно за кое лице става дума. Във френските източници този крал-рибар е представен като баща или брат на крал Пелес и именно той е пазител на Граала. Не е изключено прозвището „рибар“, фр. „pecheur“ да е било първоначално „грешник“, фр. „pecheu“. ↑

Глава 5

Как крал Артур показал на Галахад камъка, който плувал по водата, и как Галахад изтеглил меча

Чула кралицата всичко това и ги последвала с много свои дами, та им показала камъка, що плувал по водата.

— Сър — рекъл кралят на сър Галахад, — ето пред вас най-голямото чудо, което съм виждал до днес, твърде славни рицари си опитаха силите с него, ала не успяха.

— Сър — рекъл Галахад, — това не е чудо, защото този подвиг е отреден за мен, а не за тях. И тъй като бях сигурен, че ще намеря тук този меч, дойдох с празната му ножница на бедрото си.

И с тези думи той хванал в ръка меча и без усилие го изтеглил от камъка, а сетне го пъхнал в ножницата. И тогава рекъл на краля:

— Сега е по-добре, отколкото преди.

— Сър — рекъл кралят, — дано Бог ви изпрати щит.

— Ето, придобих меча, който нявга е бил притежание на Балин Свирепи, рицар славен и могъщ воин. И с този меч той убил брат си Балан и туй е твърде печално, защото Балан бил славен рицар. Те се погубили един друг поради Пагубния удар, що Балин нанесъл на дядо ми, крал Пелес, който още не е оздравял от него и не ще оздравее, додето аз не го изцеля.

Тогава кралят и всички там видели да се приближава покрай реката към тях красива дама на бял жребец. И тя поздравила краля и кралицата и запитала там ли е сър Ланселот. А той се обадил и рекъл:

— Тук съм, любезна девице.

Тогава тя заплакала и рекла:

— Как се помрачи славата ви от тази сутрин насам!

— Девице, защо говорите тъй?

— Говоря истината — рекла девицата, — защото тази сутрин вие бяхте най-славният рицар на света, ала кой би могъл да твърди това сега, когато се яви друг, по-славен от вас, както доказа чудото с меча, който вие не дръзнахте да докоснете. Оттук започва упадъкът и залезът на вашата слава. И затуй помнете, че от днес насетне не бива да се смятате за най-славния рицар на света.

— Що се отнася до това — отвърнал Ланселот, — добре ми е известно, че и по-рано не съм бил най-славният.

— Не е тъй — рекла девицата, — бяхте и още сте най-славният рицар между всички грешни мъже на света. И, кралю, отшелникът Насиен заръча да ви кажа, че вам се пада най-великата чест, що някога е заслужил британски крал. И ще ви кажа защо: защото днес Светия граал се яви във вашия дом и нахрани вас и всички рицари на Кръглата маса.

И с тези думи тя се обърнала и препуснала назад по пътя, по който дошла.

Глава 6

Как, преди да потеглят на път, крал Артур свикал всички рицари на турнир на една ливада край Уинчестър

— Рицари на Кръглата маса — рекъл кралят, — знам и не се съмнявам, че всички вие ще се отправите да търсите Светия граал и никога вече не ще ви видя събрани заедно. Затуй искам всички да се съберете на ливадата край Камелот и да устроим славен турнир, та дори и след смъртта ви да се разказва какви храбри рицари са били събрани тук на този ден.

И с този съвет и с молбата на краля всички се съгласили и тозчас сложили доспехи, както подобава на славни рицари. А кралят намислил всичко това, за да изпита в битка силата на Галахад, защото си мислел, че той едва ли ще се върне в двора, след като веднъж се отправи на път. И тъй, събрали се на ливадата всички — и знатни, и незнатни.

Тогава, по молба на краля и кралицата, сър Галахад си сложил здрава броня, сложил си и шлем, ала колкото и да го молел кралят, отказал да вземе щит. После сър Гауейн и други рицари го помолили да вземе копие и той взел. А кралицата със своите дами наблюдавали турнира от една кула.

И тъй, хвърлил се сър Галахад насред ливадата и започнал да троши копия с чудна сила, та всички се смаяли, тъй като сразил и посрамил много храбри рицари на Кръглата маса освен двама — и те били сър Ланселот и сър Персивал.

Глава 7

Как кралицата пожелала да види сър Галахад и как после Светия граал отново нахранил всички рицари и те се врекли да се отправят да го търсят

Тогава кралят, по молба на кралицата, го накарал да слезе от коня и да си свали шлема, за да види кралицата лицето му. И като го зърнала, тя рекла:

— Уверена съм, че сър Ланселот е негов баща, тъй като не съм виждала до днес двама мъже да си приличат тъй много, и затуй не е чудно, че е толкоз смел.

А една дама, която стояла до кралицата, рекла:

— Господарко, в името божие, кажете ми, по рождено право ли е тъй смел този рицар?

— Да — рекла кралицата, — защото произхожда от най-издигнатите рицари на света и е от най-висок род, тъй като сър Ланселот е по кръв от осмо коляно след нашия Бог Иисус Христос, а сър Галахад е от девето коляно след нашия Бог Иисус Христос, та смея да кажа, че те са най-благородните мъже на света.

Сетне кралят и всички рицари се прибрали в Камелот и отишли на литургията в голямата катедрала, а оттам на вечеря и всеки рицар седнал на мястото си както преди.

Тогава чули такъв гръмовен грохот и трясък, сякаш целият дворец щял да рухне. И сред трясъка проникнал в залата слънчев лъч, седем пъти по-ярък от светлината на деня, и всички били озарени от Светия Дух. Сетне рицарите започнали да се оглеждат един друг и им се сторило, че всички са по-красиви отпреди. И дълго време никой там не могъл да проговори, те се гледали като онемели.

После в залата се появил Светия граал, закрит с бял златоткан покров, ала никой не могъл да види ни него, ни кой го носи. И в миг залата се изпълнила с чудни благоухания и всеки рицар получил ястия и пития, каквито най-много обичал. И след като Светия граал обходил залата, свещеният съсъд изчезнал и никой не разбрал къде е отишъл. И тозчас всички си възвърнали говора. Тогава кралят благодарил Богу за оказаната милост.

— Наистина — рекъл той, — трябва да благодарим на Господа наш Иисуса Христа за откровението, що видяхме на този свети празник Петдесетница.

— Днес — рекъл сър Гауейн — ни поднесоха каквито ястия и пития можехме да си пожелаем. Ала в едно останахме измамени — не можахме да зърнем Светия граал, тъй като бе закрит със златоткан покров. Затова се вричам утре сутрин, без да се бавя, да тръгна да търся Светия граал и цяла година и един ден, а ако трябва и по-дълго, не ще се върна в този двор, додето не го видя по-ясно, отколкото го видяхме днес. А ако не сполуча, ще се върна, защото ще знам, че е било против волята на Господа наш Иисуса Христа да го видя.

И когато рицарите на Кръглата маса чули думите на сър Гауейн, почти всички станали и дали същата клетва, каквато дал сър Гауейн. И като ги чул, крал Артур твърде се опечалил, тъй като знаел, че няма да се отрекат от клетвата си.

— Уви! — рекъл крал Артур на сър Гауейн. — Погубихте ме с тази клетва и обещание. С тях ми отнемате най-добрите другари и най-верните рицари, които някога са се събирали в едно кралство. Защото, като тръгнат оттук, сигурен съм, че никога вече не ще се видим всички заедно на този свят, тъй като мнозина ще загинат, додето търсят Светия граал. Затова твърде скърбя за тях, понеже ги обичах, както обичам собствения си живот, и раздялата с тези, които отдавна бях свикнал да бъдат край мен, ми носи горчива печал.

Глава 8

Как кралят и дамите горко скърбели за раздялата си с рицарите и как те се отправили на път

И при тези думи сълзи потекли от очите му. И той рекъл:

— Гауейн, Гауейн, тежка скръб ми причинихте вие, тъй като твърде се съмнявам, че моите верни другари някога ще се съберат отново тук.

— Ах — рекъл сър Ланселот, — недейте скърби, защото това е голяма чест за нас — по-голяма, отколкото всяка друга смърт, а смъртта си никой не ще избегне.

— Ах, Ланселот — рекъл кралят, — тез тъжни думи изричам поради голямата любов към вас, що цял живот изпълваше сърцето ми. Защото ни един крал в християнския свят не е бил заобиколен с такива достойни мъже като тези, що днес седяха край Кръглата маса. Затуй е тъй тежка скръбта ми.

Когато кралицата и благородните дами чули тази вест, неизказана скръб и печал ги обзела, тъй като обичали и почитали тези рицари. Ала скръбта на кралица Гуиневир била най-голяма.

— Чудя се — рекла тя, — че кралят, моят господар, им разрешава да го напуснат.

И целият двор бил опечален поради раздялата с рицарите. И много от дамите, които имали възлюбена сред рицарите, искали да тръгнат с тях. И щели да го сторят, ала дошъл един стар рицар в монашеска одежда и рекъл велегласно:

— Любезни лордове, които се заклехте да търсите Светия граал, отшелникът Насиен ме прати да ви кажа този съвет: никой от вас не бива да води със себе си благородна дама, ни девица, тъй като това не е редно при високата цел, която си поставяте. Защото знайте и съдете сами — който не се очисти от греховете си, няма да види тайнствата на Господа наш Иисуса Христа.

И поради тази причина те не взели със себе си своите дами и възлюбени. Сетне кралицата отишла при Галахад и го попитала откъде идва и в коя страна е роден. И той й казал. Тогава тя му рекла, че е син на Ланселот, ала той не отговорил ни с „да“, ни с „не“.

— Бог ми е свидетел — рекла кралицата, — няма защо да се срамувате от баща си, защото той е сред най-славните рицари и потомък на крале. Затуй редно е и вие с делата си да покажете, че сте отличен мъж, тъй като твърде приличате на него.

Тогава сър Галахад малко се смутил и рекъл:

— Господарко моя, щом сте сигурна, защо ме питате? Знайте, че когато настъпи часът, всеки ще научи кой е баща ми.

И скоро те се оттеглили да спят. И за да окаже чест на Галахад, крал Артур го завел в собствените си покои и го сложил да спи на собствената си постеля.

И щом съмнало, кралят станал, тъй като цяла нощ не спал от скръб, и отишъл при Гауейн и сър Ланселот, които били станали, за да идат на утринна литургия.

И тогава кралят рекъл:

— Ах, Гауейн, Гауейн, предадохте ме вие, защото поради вас моят двор никога вече не ще бъде това, което беше. Ала вие никога няма да ме пожалите, както аз ще ви жаля. — И при тези думи сълзи потекли по лицето му. Сетне кралят рекъл на сър Ланселот: — Ах, рицарю сър Ланселот, моля ви, посъветвайте ме какво да сторя, защото никак не желая всички мои рицари да ме напуснат, за да търсят Светия граал.

— Сър — рекъл сър Ланселот, — сам видяхте вчера колко достойни рицари се заклеха и те никога не ще се откажат от клетвата си.

— Твърде добре знам това — рекъл кралят, — ала толкова скърбя, задето се разделям с тях, че нищо вече не може да ме зарадва.

Сетне кралят и кралицата отишли в катедралата.

Тогава Ланселот и Гауейн заповядали на слугите си да им донесат доспехите. И когато били напълно въоръжени, ала без щитове и мечове, отишли при другарите си, които също били готови, и всички заедно се отправили на литургия.

Като свършила службата, кралят поискал да узнае колцина са се врекли да търсят Светия граал и им рекъл да се преброят. И тъй, преброили се те и видели, че са сто и петдесет, всички до един рицари на Кръглата маса. После си сложили шлемовете, простили се с кралицата и поели на път. И голяма била скръбта на всички там и много сълзи се пролели.

Сетне кралицата се прибрала в покоите си, тъй като не желаела никой да види голямата й скръб. И когато сър Ланселот видял, че кралицата я няма, отишъл в покоите й и тогава тя му рекла:

— О, Ланселот, Ланселот, изневерихте ми вие и ме погубихте, като си отивате така, господарю мой.

— Ах, господарко, моля ви, не ми се сърдете, защото ще се върна, щом мога да сторя това с чест.

— Горко ми! — рекла тя. — По-добре да не бях ви срещала никога! Ала нека онзи, който се мъчи на кръста заради цялото човечество, да ви пази и закриля, вас и всичките ви другари.

И тозчас сър Ланселот се простил с нея и намерил другарите си, които го чакали. Тогава всички те яхнали конете и минали по улиците на Камелот, та и бедни, и богати плачели, а кралят извърнал лице и не можел дума да продума от плач.

И стигнали те не след дълго в един град и замък на име Вагон. И тогава влезли в замъка, чийто владетел бил старец на име Вагон, човек праведен и смирен, и той наредил да отворят портите и ги посрещнал най-гостоприемно. А на сутринта рицарите решили да се разделят и скоро се простили с плач и всеки поел по своя път.

Глава 9

Как Галахад се сдобил с щит и какво се случвало с онези, които дръзвали да вземат същия този щит

Галахад както и преди яздел без щит и така изминали четири дни, без да срещне приключения. И след вечерня на четвъртия ден стигнали до един белокаменен манастир и там го посрещнали с голяма почит, завели го в една килия и свалили доспехите му. И видял Галахад там двама рицари на Кръглата маса, единият бил сър Багдемагус, а другият — сър Юуейн.

И като го съгледали, те отишли при него, поздравили го с радост и отишли заедно на вечерня.

— Благородни рицари — рекъл Галахад, — какво ви доведе тук?

— Сър — отвърнали те, — говори се, че в този манастир има един щит и който го сложи на рамо, преди да изминат и три дни, постига го беда и гибел или за цял живот бива осакатен.

— Ала, сър — рекъл крал Багдемагус, — знайте, че утре ще опитам да извърша този подвиг.

— С божия помощ — рекъл Галахад.

— Сър — рекъл Багдемагус, — ако аз не успея да намеря сполука в това приключение с щита, изпитайте вие силите си в него, тъй като съм сигурен, че ще успеете.

— Сър — рекъл Галахад, — ще го сторя на драго сърце, тъй като нямам щит.

И тъй, на сутринта те станали и изслушали литургията. После Багдемагус попитал къде е чудният щит. И тозчас един монах го завел зад олтара, дето висял щитът — бял като сняг с червен кръст по средата.

— Благородни рицари — рекъл монахът, — този щит може да носи на рамото си само най-достойният рицар на света, затуй, съветвам ви, рицари, размислете добре.

— Тъй е — рекъл Багдемагус, — ала макар да знам, че не съм най-славният рицар на света, ще изпитам сполуката си.

И с тези думи изнесъл щита от църквата, а сетне казал на Галахад:

— Ако обичате, сър, чакайте тук, додето научите какво е станало с мен.

— Ще ви чакам — рекъл Галахад.

Тогава крал Багдемагус взел със себе си верен оръженосец, който да извести на сър Галахад какво е станало. И като яздили две мили, стигнали пред една отшелническа обител сред китна долина и видели да излиза оттам рицар в бели доспехи с кон в бяла сбруя. И втурнал се той насреща им с все сила със затъкнато копие, а крал Багдемагус насочил напред копието си и като се срещнали, строшил го о белия рицар. Ала онзи му нанесъл толкоз мощен удар, че пронизал бронята и го наранил в дясното рамо, тъй като щитът не го покривал, та го повалил от коня. И тозчас скочил рицарят от седлото, взел му белия щит и рекъл:

— Рицарю, твърде неразумно си постъпил, защото този щит може да носи само онзи, що няма равен на себе си в света.

Сетне отишъл при оръженосеца на Багдемагус и рекъл:

— Занеси този щит на славния рицар сър Галахад, когото оставихте в манастира, и му предай моя поклон.

— Сър — рекъл оръженосецът, — как ви е името?

— Не питай за името ми — рекъл рицарят, — защото нито ти, нито кой да е друг смъртен ще го узнае.

— Моля ви, любезни господарю — рекъл оръженосецът, — открийте ми в името Христово защо онзи, който носи щита, го постига беда?

— Щом ме заклеваш тъй — рекъл рицарят, — знай, че този щит принадлежи на сър Галахад и никому другиму.

Сетне оръженосецът отишъл при Багдемагус и го запитал тежко ли е ранен.

— Твърде тежко — рекъл той — и едва ли ще избягна смъртта.

Тогава оръженосецът довел коня му и с голяма мъка го пренесъл обратно в манастира. И там внимателно го свалил от седлото, а сетне махнали доспехите му, положили го на постелята и прегледали раните му. И както се разказва в книгата, той лежал дълго и едва оживял.

Глава 10

Как Галахад поел на път с щита и за това как крал Евелак получил този щит от Йосиф Ариматейски

— Сър Галахад — рекъл оръженосецът, — рицарят, който рани Багдемагус, ви поздравява и заръча да вземете този щит, защото с него ще извършите чудни подвизи.

— Да бъде благословена съдбата — рекъл Галахад. Сетне поискал доспехите си, яхнал коня, сложил щита на рамо и се простил с тях в името божие. А сър Юуейн рекъл, че иска да тръгне с него, ако това не е против волята му.

— Сър — рекъл Галахад, — ще ви откажа, тъй като трябва да вървя сам и никой друг освен този оръженосец не ще ме придружава.

И така се разделил със сър Юуейн.

И не след дълго Галахад стигнал до мястото, дето го чакал белият рицар край отшелническата обител, и те се поздравили любезно.

— Сър — рекъл Галахад, — чудотворен ли е този щит?

— Сър — отвърнал рицарят, — случило се, че трийсет и две години след кръстните мъки на Бога наш Иисуса Христа, славният рицар Йосиф Ариматейски, що свалил тялото Христово от светия кръст, напуснал Йерусалим, съпроводен от мнозина свои родственици. И пътували те сред изпитания и неволи, додето най-подир стигнали един град на име Сарас. А по времето, когато Йосиф стигнал в Сарас, там властвал крал на име Евелак, и той водел тежки войни срещу сарацините и особено срещу един сарацин, негов братовчед, богат и могъщ крал, който нападал земите му и се наричал Толем Лукави. И един ден те трябвало да се срещнат в голямо сражение.

Тогава Йосиф, синът на Йосиф Ариматейски, отишъл при крал Евелак и му открил, че ще бъде победен и убит, ако не се отрече от старата си вяра и не приеме новата. И посветил го Йосиф в правата вяра на Светата троица и той я приел от все сърце. И подир туй направили за крал Евелак щит в името на тоз, що умря на кръста. И благодарение на правата вяра той победил крал Толем. Защото крал Евелак се сражавал с този щит и той бил покрит с плат, ала когато изпаднал в най-голяма опасност, кралят свалил плата и враговете видели фигура на мъж, разпнат на кръст, и всички се обърнали в бягство.

И случило се, че на един от воините на крал Евелак отсекли ръката и той я държал в другата си ръка. Тогава Йосиф повикал този мъж и му казал да иде и с искрена молитва да докосне кръста. И щом той докоснал кръста, ръката му заздравяла, сякаш никога не е била отсечена. Сетне станало друго чудо — изведнъж кръстът на щита изчезнал и никой не разбрал къде е отишъл. И като свършила битката, крал Евелак се покръстил заедно с повечето свои поданици.

Скоро след туй Йосиф се приготвил да си върви и крал Евелак настоял да тръгне с него, макар и пряко волята му. И тъй, случило се, че най-подир те стигнали в тези земи, които тогава се наричали Голяма Британия. Ала тук ги пленил един зъл езичник и хвърлил Йосиф в тъмница. И случило се, че това узнал един достоен мъж на име Мондрам[1], който бил чувал за славните дела на Йосиф. Събрал той всичките си хора, дошъл в Голяма Британия, отнел властта на онзи зъл езичник, сразил войнството му и освободил Йосиф от тъмницата. И тогава целият тамошен народ се покръстил.

[1] Мондрам, или Мордрен — всъщност това е името, прието от крал Евелак, когато се покръстил. Очевидно за Малори не е ясно, че Евелак и Мордрен са едно и също и че самият Евелак спасява Йосиф от затвора. Вж. и Книга седемнайсета, глава 4 и глава 18. ↑

Глава 11

Как Йосиф начертал с кръвта си кръст върху белия щит и как един монах завел Галахад при една гробница

— Ала не след дълго Йосиф легнал на смъртен одър. И когато крал Евелак научил за това, твърде се наскърбил и рекъл: „От любов към теб напуснах своите земи и щом е дошъл часът да си идеш от този свят, остави ми някакъв знак, та да ми напомня за теб.“ А Йосиф рекъл: „На драго сърце ще сторя това. Донеси ми щита, що ти дадох, когато отиваше да се сражаваш с крал Толем.“ И случило се, че тогава от носа на Йосиф рукнала кръв и с нищо не можели да я спрат. И той начертал на щита кръст със собствената си кръв и рекъл: „Ето, запази този знак за обичта ми, тъй като винаги щом видиш щита, ще си спомняш за мен, а този кръст ще остане все тъй ярък, както е сега. И който сложи щита на рамо, ще се кае, додето най-подир не го вземе в ръка славният рицар Галахад. Той е последният от моя род и ще извърши с него чудни дела.“ — „Къде да сложа този щит — запитал крал Евелак, — та да го намери онзи достоен рицар?“ — „Остави го в манастира, дето ще бъде погребан след смъртта си отшелникът Насиен. Защото там ще иде онзи славен рицар на петнайсетия ден, след като бъде посветен в рицарство.“ Тъй бил определен денят, когато той щял да получи щита, и този ден настъпи днес, а отшелникът Насиен почива в тукашния манастир.

Рекъл това белият рицар и изчезнал.

И като чул думите му, оръженосецът слязъл от коня си, коленичил пред Галахад и го помолил да го вземе със себе си до деня, когато ще бъде посветен в рицарство.

— Едва ли ще ти откажа.

— Тогава посветете ме в рицарство — рекъл оръженосецът — и с божия милост не ще посрамя това високо звание.

И сър Галахад обещал да изпълни желанието му, а сетне двамата се върнали в манастира, отдето били дошли, и всички там твърде се възрадвали. Ала щом сър Галахад слязъл от коня, приближил се монах и му разказал как от една гробница се носел такъв страховит вой, че който го чуел, губел разум и мощ.

— Сър — рекли всички, — това трябва да е дяволът.

Глава 12

За чудото, което сър Галахад видял и чул в гробницата, и как посветил Мелиас в рицарство

— Заведете ме там — рекъл Галахад.

И те го завели, както бил в пълно въоръжение, ала без шлем.

— А сега — рекъл светият старец — идете при гробницата и вдигнете камъка.

И той пристъпил напред и тозчас се разнесъл глас, който викал жално, та всички го чули:

— Сър Галахад, служителю Христови, не се приближавай до мен, защото ще ме принудиш да се върна там, дето тъй дълго съм бил.

Ала Галахад не се побоял и вдигнал камъка. И тогава отвътре изригнал зловонен дим, а после изскочило най-отвратителното същество в човешки облик, което бил виждал до този ден. И той се прекръстил, тъй като разбрал, че това е дяволът. Сетне чул един глас да казва:

— Галахад, виждам около теб толкоз много ангели, че силата ми не може да ти навреди.

И съгледал тогаз сър Галахад в гробницата тялото на въоръжен рицар и до него имало меч.

— Добри ми брате — рекъл Галахад, — да махнем оттук този мъртвец — не е достоен да лежи той в гробницата, тъй като приживе не е бил праведен християнин.

И като сторили туй, тръгнали си оттам и се върнали в манастира.

И когато Галахад свалил въоръжението си, до него седнал един монах и му рекъл:

— Сър, ще ви открия какво означава туй, що видяхте в гробницата. Тялото под онзи камък изобразява порока и греховността, които Синът Божи намерил на земята. Защото такова зло се ширело сред хората, че баща не обичал сина си, нито синът — баща си. И тази била причината Синът Божи да приеме плът и кръв от една непорочна девица, защото греховете човешки тогава били тъй тежки, че навсякъде по земята властвала покварата.

— Истина е — рекъл Галахад, — вярвам на думите ви.

И тази нощ сър Галахад прекарал в манастира. А на сутринта посветил оръженосеца в рицарство и го попитал как се казва и от какъв род е.

— Сър — рекъл той, — наричат ме Мелиас Островни и съм син на краля на Дания.

— Любезни сър — рекъл Галахад, — щом сте от кралски род, постарайте се да бъдете достоен за рицарското звание и огледало на рицарските добродетели.

— Сър — казал сър Мелиас, — прави думи изрекохте. Ала, сър, щом ме посветихте в рицарство, редно е сега да изпълните и първото ми желание, стига то да е разумно.

— Тъй да бъде — рекъл Галахад.

А Мелиас рекъл:

— Тогава позволете ми да ви придружавам във вашите странствания за Светия граал, додето случаят не ни раздели.

— Ще изпълня желанието ви, сър.

И тозчас слугите донесли на сър Мелиас доспехите и копието и довели коня му, а сетне сър Галахад и той потеглили и яздили цяла седмица, без да срещнат никакво приключение.

Ала сутринта в понеделник, след като потеглили от манастира, стигнали до място, дето пътят се разделял, и там на един кръст имало надпис, който гласял тъп:

„Ето, странстващи рицари, поели да търсите рицарски приключения, вижте тук пред вас тези два пътя. Пазете се да не тръгнете по единия, защото не ще се върне оттам онзи, който не е добродетелен мъж и достоен рицар. Ако пък тръгнете по левия път, не ще заслужите лесно слава, защото по него скоро ще срещнете тежки изпитания.“

— Сър — рекъл Мелиас на Галахад, — ако не е против волята ви, позволете ми да поема по левия път, защото там ще мога да изпитам силите си.

— Послушайте ме — рекъл Галахад — и по-добре не тръгвайте по оня път, тъй като, струва ми се, по-лесно аз бих превъзмогнал опасностите, нежели вие.

— Моля ви, господарю мой, позволете ми да опитам силите си.

— Вървете и Бог да ви помага.

Глава 13

За приключението, което сполетяло Мелиас, и как Галахад отмъстил за него, и как сетне отнесли Мелиас в един манастир

Тогава Мелиас поел през една вековна гора и яздил тъй цели два дни и повече. И най-подир стигнал до тучна морава, а сред нея имало колиба от клони. И зърнал той в колибата висок стол, а на него — златна корона с изкусна направа. А върху земята наоколо били разстлани бели покривки и по тях имало всякакви вкусни ястия. Гледал сър Мелиас това чудо и се маел, ала никак не бил гладен. Затуй пък златната корона твърде му се харесала. Навел се той, взел я и препуснал по пътя си. Ала скоро го настигнал един рицар на кон и му рекъл:

— Рицарю, остави тази корона, защото тя не е твоя, и се брани!

Тогава сър Мелиас се прекръстил и рекъл:

— Милостиви Боже в небесата, подкрепи и спаси своя новопосветен рицар.

И те връхлетели с все сила един връз друг с конете си и онзи рицар пронизал отляво бронята на сър Мелиас, та той паднал на земята полумъртъв. После рицарят взел короната и си отишъл. А сър Мелиас лежал неподвижен и не можел да помръдне.

Ала случило се тогава, че сър Галахад минал оттам и съгледал Мелиас. И като разбрал, че той едва ли ще оживее, рекъл му:

— Ах, Мелиас, кой ви рани? Наистина щеше да бъде по-добре да не поемате по този път.

И щом чул гласа му, сър Мелиас рекъл:

— Сър, в името божие, не ме оставяйте да умра в тази гора, а ме занесете тук наблизо в манастира да се изповядам и да приема последно причастие.

— Ще изпълня волята ви — рекъл Галахад, — ала къде е онзи, дето ви рани?

И тозчас се разнесъл сред дърветата силен глас:

— Рицарю, брани се от мен!

— Ах, сър — рекъл Мелиас, — пазете се, защото този е същият, дето ме погуби.

А сър Галахад отвърнал:

— Рицарю, ела, ако смееш.

И те пришпорили конете си и с все сила връхлетели един връз друг, ала сър Галахад пронизал рицаря в рамото и го повалил от седлото. И при падането му копието на Галахад се счупило. В миг измежду дърветата се появил втори рицар и строшил копието си о Галахад, преди той да успее да се обърне. Изтеглил тозчас Галахад меча си и му отсякъл лявата ръка и тя паднала на земята. Тогава онзи избягал, а Галахад препуснал подире му.

Сетне се върнал при сър Мелиас, слязъл от коня и внимателно го сложил на седлото пред себе си, защото върхът на копието бил още в тялото му. И сър Галахад се качил зад него и като го придържал с ръце, завел го в манастира и там свалил доспехите му и го занесъл в една килия. Тогава сър Мелиас помолил да му бъде дадено последно причастие. И след като приел светото причастие, рекъл на сър Галахад:

— Сър, нека дойде сега смъртта, ако такава е волята божия.

И с тези думи издърпал с ръка върха на копието от тялото си и в миг изгубил свяст.

Ала случило се, че влязъл в килията един стар монах, който навремето бил рицар, и като видял сър Мелиас, прегледал раните му и рекъл на сър Галахад:

— С божия милост ще го излекувам за седем недели.

Тогава сър Галахад твърде се възрадвал, свалил си доспехите и рекъл, че ще остане там. И като изминали три дни и три нощи, запитал той сър Мелиас как са раните му, а той рекъл, че с божия милост скоро ще заздравеят.

Глава 14

Как сър Галахад си тръгнал оттам и как му било повелено да иде в Замъка на девиците и да премахне един зъл обичай

— Сега ще си вървя — рекъл сър Галахад, — тъй като ме чакат твърде много изпитания. Не един и двама храбри рицари желаят да намерят Светия граал и знайте, че аз и този рицар сме поели да извършим същия подвиг.

— Сър — рекъл светият старец, — заради греховността си получихте тези рани. Чудя се как сте дръзнали да приемете такава велика чест като високото рицарско звание, без да изповядате, всичките си грехове. И знайте, че по тази причина сте тъй люто ранен, защото пътят надясно е пътят на нашия спасител Иисус Христос, пътят на истински благочестивия човек. А другият път е пътят на грешниците и неверниците. И като видя дяволът как гордо и самонадеяно поемате да търсите Светия граал, наказа ви с тежки рани, тъй като този свещен съсъд може да бъде намерен само с добродетелен живот. И надписът на кръста зовеше към свети дела и рицарски подвизи в служба на Бога, а не рицарски подвизи за светска слава. И гордостта, що ви накара да се разделите с Галахад, е най-главният от смъртните грехове, а като взехте златната корона, извършихте още два гряха, защото се проявихте като сребролюбец и крадец. А това не са достойни за рицар дела. Сетне, когато Галахад, праведният рицар, се сражава срещу двама рицари, той ги надви, защото това бяха двата смъртни гряха на рицаря Мелиас. Ала те не можаха да устоят на теб, Галахад, тъй като ти си чист от смъртни грехове.

Тогава Галахад се простил с тях и ги оставил с милостта божия.

А сър Мелиас рекъл:

— Господарю мой сър Галахад, щом намеря сили да яздя, ще тръгна да ви търся.

— Бог да ви дари здраве — рекъл Галахад.

Сетне яхнал коня си и поел на път. И дълго странствал той по всички земни посоки, дето го отвел случаят.

Ала ето че веднъж тръгнал от един замък на име Абласур, без да изслуша утринната литургия, а той никога не пропускал да стори това, преди да тръгне оттам, дето е пренощувал, такъв бил обичаят му. И както яздел, стигнал до една планина, на която се издигал стар параклис, ала в него не намерил никого, тъй като наоколо всичко било запустяло. И там той коленичил пред олтара и се помолил Богу за напътствие. И както се молел, чул глас да му казва: „Иди сега, странстващи рицарю, в Замъка на девиците и сложи край на неговите зли обичаи.“

Глава 15

Как сър Галахад се сражавал с рицарите от замъка и премахнал злия обичай

Като чул тези думи, сър Галахад благодарил Богу и отново яхнал коня си. Ала не бил изминал и половин миля, и ето че съгледал в една долина здраво укрепен замък с дълбоки ровове, а наблизо течала широка река, наречена Севърн. И скоро срещнал престарял мъж и двамата се поздравили, а сетне Галахад го попитал как е името на замъка.

— Любезни сър — отвърнал той, — наричат го Замъка на девиците.

— Прокълнат е този замък — рекъл Галахад, — прокълнати са и всички в него, защото там няма милост и състрадание, а само жестокост и зло.

— И затуй съветвам ви, благородни рицарю, вървете си оттук.

— Сър — рекъл Галахад, — трябва да знаете, че назад няма да се върна.

После сър Галахад огледал добре въоръжението си, та да се увери, че нищо не му липсва, и вдигнал щит пред гърдите си. И ето че срещнал седем прекрасни девици, които му рекли:

— Благородни рицарю, твърде неразумно е, дето сте се отправили нататък, тъй като ще трябва да преминете оная река.

— А защо да не премина реката? — запитал Галахад.

И тъй, продължил той по пътя си и скоро срещнал един оръженосец, който му рекъл:

— Рицарю, знайте, че рицарите от замъка ви предупреждават и ви забраняват да вървите по-нататък, додето не им кажете какво желаете.

— Любезни сър — рекъл Галахад, — идвам да премахна злия обичай в този замък.

— Сър, ако възнамерявате да сторите това, много изпитания ще трябва да надмогнете.

— Вървете — рекъл Галахад, — и побързайте да предадете думите ми.

Тогава оръженосецът се върнал в замъка. И не след дълго излезли оттам седем рицари и всички до един били братя. И като видели Галахад, те викнали:

— Рицарю, брани се, тъй като само сигурна смърт ти обещаваме.

— Защо? — рекъл Галахад. — Нима всички заедно ще се сражавате с мен?

— Да — рекли те, — в това можеш да бъдеш сигурен.

Тогава Галахад вдигнал копие и повалил първия наземи, та едва не му строшил врата. Видели това другите и в миг започнали да нанасят тежки удари по щита му, ала копията им се прекършвали. Сетне сър Галахад изтеглил меча си и тъй яростно се хвърлил върху тях, че било чудо да го гледа човек, и така, с огромна сила ги принудил да напуснат полето на битката. И Галахад препуснал подире им, ала те влезли в замъка, прекосили го и избягали през друга порта. А пред сър Галахад застанал старец в монашески одежди и му рекъл:

— Сър, ето ви ключовете на замъка.

Тогава сър Галахад отворил портите и видял по улиците толкова много хора, че не можел да ги преброи, и всички в един глас казвали:

— Сър, бъдете добре дошли, защото отдавна вече чакаме някой да ни избави.

Сетне дошла при него една благородна дама и рекла:

— Рицарите избягаха, ала тази нощ ще се върнат и пак ще захванат да вършат прежните злини.

— Какво желаете да сторя? — рекъл Галахад.

— Сър — рекла благородната дама, — призовете тук всички рицари, подвластни на този замък, и ги накарайте да се закълнат, че ще спазват отново някогашните обичаи от старо време.

— Тъй и ще бъде — рекъл Галахад.

И тогава тя му донесла рог от слонова кост, богато украсен със злато, и рекла:

— Сър, надуйте този рог и зовът му ще отекне до две мили наоколо.

И след като сър Галахад надул рога, полегнал да се отмори. Тогава дошъл при него един свещеник и му рекъл:

— Сър, има вече седем години, откак тези седем братя спряха тук и потърсиха подслон от господаря на замъка, херцог Лианор, владетеля на всички тукашни земи. Ала като видяха дъщерята на херцога, девица твърде красива, в своята низка сласт за нея те се сбиха, а благородният херцог поиска да ги помири с добро. Ала те убиха него и най-големия му син. И тогава се поругаха над девицата и взеха цялото съкровище на замъка, рицарите подчиниха със свирепа сила и пряко волята им и ги направиха свои васали и слуги, а простия народ грабеха и измъчваха най-немилостиво. И един ден дъщерята на херцога им рече: „Голямо зло извършихте, като убихте баща ми и брат ми и по този начин завладяхте земите ни. Ала въпреки туй няма да сте господари на този замък за дълго, защото един-единствен рицар ще победи всички ви.“ Това предрече тя преди седем години. „Добре — отвърнаха седемте рицари, — щом е тъй, никоя дама и никой рицар не ще мине край този замък, без да бъде пленен или убит, додето не дойде рицарят, който ще ни отнеме замъка.“ И затуй се нарича Замъкът на девиците, защото те похитиха много девици.

— Тук ли е сега тази, заради която бе завладян този замък? — запитал Галахад.

— Не, сър — рекъл свещеникът, — тя умря три нощи след като бе тъй жестоко поругана. А оттогава те държат в плен по-малката й сестра, която търпи тежки страдания заедно е много други дами.

И ето че скоро се събрали всички подвластни на замъка рицари и Галахад ги накарал да се закълнат във вярност и подчинение пред дъщерята на херцога и с това твърде облекчил сърцата им. А на сутринта дошъл пратеник при Галахад и му известил, че Гауейн, Гарет и Юуейн убили седемте братя.

— Добре са сторили — рекъл сър Галахад, облякъл доспехите си, яхнал коня и ги оставил с милостта божия.

Глава 16

Как сър Гауейн отишъл да търси Галахад в манастира и как се изповядал пред един отшелник

И тъй, както се разказва в тази история, след като напуснал двора, сър Гауейн странствал по всички земни посоки. И стигнал той най-подир в манастира, дето сър Галахад намерил белия щит, и там узнал къде може да търси сър Галахад. Тогава отишъл в манастира, дето лежал болен сър Мелиас, и той разказал на сър Гауейн чудните приключения на сър Галахад.

— Повярвайте ми — рекъл сър Гауейн, — твърде съжалявам, че не тръгнах с него. Ала ако го намеря, няма тъй лесно да се разделим отново, каквито и чудни приключения да срещне сър Галахад.

— Сър — рекъл един от монасите, — той не желае да сте му другар в странстванията.

— Защо? — запитал сър Гауейн.

— Защото, сър, вие сте порочен и грешен, а той е свят.

И както разговаряли тъй, дошъл там на кон сър Гарет и двамата твърде се възрадвали един на друг. А на сутринта изслушали литургията и си тръгнали. И случило се, че по пътя срещнали сър Юуейн Отчаяни и той разказал на сър Гауейн, че откакто е напуснал двора, не е срещнал никакво приключение.

— Нито пък ние — рекъл сър Гауейн.

И тогава тези трима рицари се врекли, че ще търсят заедно Светия граал, додето съдбата ги раздели.

И тъй, тръгнали те и яздили наслуки, додето стигнали край Замъка на девиците. А седемте братя видели тримата рицари и си рекли:

— След като един-единствен рицар успя да ни прогони от този замък, ние ще погубим всички рицари от двора на крал Артур, за да отмъстим на сър Галахад.

И тозчас седемте братя се хвърлили срещу тримата рицари. Ала случило се, че сър Гауейн убил един от тях, а другарите му също убили по един и така скоро избили всичките. Сетне поели към замъка, ала изгубили пътя, по който вървял сър Галахад, и се разделили всеки в своя посока.

И тъй, сър Гауейн яздил, додето стигнал до една отшелническа обител и намерил там светия старец да мълви вечерната си молитва към Света Богородица. Тогава сър Гауейн го помолил за подслон и светият старец на драго сърце го приел, а сетне го попитал кой е и откъде иде.

— Сър — рекъл той, — аз съм рицар на крал Артур и търся Светия граал, а името ми е сър Гауейн.

— Сър — рекъл светият старец, — бих искал да знам имате ли грехове пред Господа-Бога.

— Сър — отвърнал сър Гауейн, — на драго сърце ще ви открия живота си, ако желаете.

И тогава му разказал всичко и как един от монасите в манастира го бил нарекъл порочен рицар.

— С право го е казал — рекъл отшелникът, — защото, след като са ви посветили в рицарство, е трябвало да се отдадете на възвишени дела и благочестив живот, а вие сте сторили тъкмо обратното и дълги години сте живели сред порок. А сър Галахад е целомъдрен и чист и никога не е извършил грях и по тази причина той ще постигне това, което никой от вас — нито вие, нито другарите ви — не ще постигне, тъй като сте живели най-греховно. Защото, истина ви казвам, ако не бяхте тъй изпълнен с пороци, никога вие и двамата вя другари нямаше да убиете седемте братя. И знайте, че сър Галахад сам победи и седмината на предния ден, ала живее толкоз праведно, че никога не ще посегне тъй леко да погуби човек. И ще ви кажа също, че Замъкът на девиците е знак на страданията на праведните души преди въплъщението на Сина Божи, а седемте братя са седемте смъртни гряха, които тогава властвали над света. И най-подир сър Галахад мога да сравня със сина на нашия небесен Отец, който възсия в непорочна утроба и изкупи душите ни от робството на греха, тъй като и сър Галахад избави от неволя всички девици от този скръбен замък. Затуй, сър Гауейн — рекъл светият старец, — ти трябва да изкупиш греховете си.

— Сър, как да ги изкупя?

— Както те науча — рекъл светият старец.

— Не — рекъл сър Гауейн, — не мога да търся изкупление, тъй като ние, странстващите рицари, и без туй често понасяме мъки и страдания.

— Тъй да бъде — рекъл светият старец и млъкнал.

А на сутринта сър Гауейн си тръгнал и оставил отшелника с божията милост. И случило се, че срещнал сър Агловал и сър Грифлет, и двамата рицари на Кръглата маса. И четири дни яздили те заедно, ала не открили никакво приключение, а на петия ден се разделили и всеки се отправил накъдето го повел случаят.

Сега да прекъснем историята на сър Гауейн и другарите му и да разкажем за сър Галахад.

Глава 17

Как сър Галахад срещнал сър Ланселот и сър Персивал, повалил ги и продължил по пътя си

И тъй, след като сър Галахад напуснал Замъка на девиците, той яздил дълго и най-подир стигнал в една пуста гора и там срещнал сър Ланселот и сър Персивал, ала те не го познали, тъй като носел други доспехи. И тозчас баща му, сър Ланселот, насочил напред копие и го строшил о сър Галахад, а сър Галахад му отвърнал с такъв удар, че го повалил с все коня. Сетне изтеглил меч, обърнал се към сър Персивал и го ударил с такава сила по шлема, че разсякъл стоманата и ако мечът не се бил изметнал настрана, сър Персивал щял да падне убит. Ала и тъй от удара рухнал от седлото наземи.

Всичко туй се случило близо до една отшелническа обител. И като видяла отшелницата да минава сър Галахад, рекла му:

— Бог да те пази, най-славни рицарю. Сигурна съм — викнала тя високо, та да я чуят сър Ланселот и сър Персивал, — че ако онези двама рицари те познаваха тъй добре, както те познавам аз, нямаше да се сражават с теб.

Като чул думите й, сър Галахад се уплашил, че рицарите може да го познаят, и тозчас пришпорил коня и препуснал далеч от тях. Тогава двамата разбрали, че това е сър Галахад, скочили на конете си и препуснали подире му, ала скоро го изгубили от погледа си. После твърде наскърбени се върнали назад.

— Хайде да идем при онази отшелница — рекъл сър Персивал — и да разпитаме дали знае нещо за него.

— Вървете където желаете — рекъл сър Ланселот.

И като отишъл сър Персивал при отшелницата, тя му казала, че познала и него, и сър Ланселот.

В туй време сър Ланселот поел с коня си през една дива гора и дълго яздил без път и пътека. Най-подир случаят го извел до каменен кръст, дето пътят се разделял на две и се губел в една пустош. И до кръста имало мраморен камък, ала вече било толкоз тъмно, че сър Ланселот не могъл да разбере какъв е.

Тогава сър Ланселот се огледал и видял наблизо стар параклис, та си рекъл, че там сигурно ще намери хора. И тозчас сър Ланселот завързал коня си за едно дърво, а после свалил щита си и го закачил на здрав клон. Сетне приближил до вратата на параклиса и открил, че е прогнил и порутен. И съзрял той вътре красив олтар, покрит с лъскав копринен покров, а пред него имало блестящ светилник с шест големи свещи и светилникът бил от сребро. И като видял светлината им, сър Ланселот горещо пожелал да влезе в параклиса, ала не намерил отде да влезе и дълбоко се наскърбил и опечалил. Тогава се върнал при коня си, свалил седлото и сбруята му и го пуснал да пасе. Сетне си махнал шлема, отпасал меча и легнал да спи върху щита си тъкмо под кръста.

Глава 18

Как в полусън сър Ланселот видял да минава положен на носилка един болен мъж и как той бил изцелен от Светия граал

И скоро заспал. И в полусън видял два хубави бели жребеца, които теглели носилка, а на нея лежал болен рицар. И като доближили до кръста, спрели се там. И тогава сър Ланселот видял и доловил всичко, тъй като не спял дълбоко. И чул рицарят да казва:

— О, милостиви Боже, кога ще се избавя от тази мъка? Кога ще зърна с очи свещения съсъд, чрез който ще получа изцеление? Защото за едно малко прегрешение страдам вече твърде отдавна.

Дълго се оплаквал тъй рицарят, а сър Ланселот през цялото време го слушал. И ето че сър Ланселот съгледал светилникът с шестте вощеници да се приближава до кръста, ала не забелязал никой да го носи. После изведнъж се появила сребърна маса и на нея стоял свещеният съсъд на Светия граал, който сър Ланселот бил виждал и по-рано в дома на крал Пешер Рибаря.

И в миг болният рицар се изправил в носилката, вдигнал двете си ръце и рекъл:

— Всемилостиви Боже, който си тук, в този свещен съсъд, чуй молбата ми и ме изцели от тази болест.

Сетне изпълзял на колене, докоснал светия съд и го целунал и тозчас оздравял. И тогава рекъл:

— Боже всемогъщи, благодаря ти, че ме очисти от болестта.

И след като светият съсъд стоял там дълго време, изчезнал заедно със свещника и горящите вощеници в параклиса, ала сър Ланселот не разбрал какво е станало с него, тъй като бил изпълнен с грехове и нямал сили да се привдигне и да тръгне след светия съсъд. И затуй от този ден насетне много хора го корели, а и той се каел.

Тогава болният рицар станал и целунал кръста. И тозчас един оръженосец донесъл доспехите му и запитал своя господар възвърнал ли е силите си.

— Благодаря на Бога — рекъл той, — изцелен съм от светия съсъд. Ала се чудя на този спящ рицар, който не можа да се привдигне, когато тук се яви светият съсъд.

— Колкото до това — рекъл оръженосецът, — твърде е вероятно да е извършил някакъв смъртен грях и никога да не го е изповядал.

— Заклевам се — рекъл рицарят, — че който и да е, той е злочест, а ми се струва, че е от рицарите на Кръглата маса, дето се отправиха да търсят Светия граал.

— Сър — рекъл оръженосецът, — донесох ви цялото въоръжение освен шлема и меча ви и затуй ви съветвам да вземете шлема и меча на този рицар.

И той ги взел. И като се въоръжил напълно, рицарят взел и коня на сър Ланселот, тъй като бил по-добър от неговия. Сетне се отдалечили от кръста.

Глава 19

Как един глас заговорил на сър Ланселот и как той видял, че коня и шлема му ги няма, и тръгнал пешком

Скоро сър Ланселот се събудил, поизправил се и се замислил за това, което видял, и дали то е било сън, или не.

Тогава чул глас, който му рекъл:

— Сър Ланселот, по-корав си от камък, по-горчив от дърво, по-гол от листо на смокиня. Затуй махни се оттук и напусни това свято място.

И като чул тези думи, сър Ланселот дълбоко се наскърбил и не знаел що да стори. И тъй, тръгнал си той и горчиво ридаел и проклинал часа, в който се е родил, защото си мислел, че никога вече не ще си върне прежната слава и чест. И тези думи го ранили право в сърцето, ала той открил в себе си, че са справедливи.

После сър Ланселот отишъл при кръста и видял, че шлема, меча и коня му ги нямало. Тогава възкликнал, че е най-злочестият и най-нещастният от всички рицари, а сетне рекъл:

— Моите грехове и пороци ме доведоха до този позор. Защото до днес, когато се впусках в приключения и търсех земна слава, винаги успявах и навсякъде побеждавах, та не знаех що е несполука, все едно прав ли бях, или не. Ала сега се отправих на път да извърша своя подвиг и виждам и разбирам, че старите грехове ми пречат и ми носят срам, и затуй нямах сили нито да се движа, нито да промълвя дума, когато светата Иисусова кръв се яви пред мен.

Така скърбял сър Ланселот, додето съмнало и птиците запели, и едва тогава се поуспокоил. Ала когато видял, че коня и доспехите му ги няма, убедил се, че е предизвикал божия гняв. Сетне се отдалечил пешком от кръста и навлязъл в една гора и не след дълго стигнал до висок хълм, а на него съгледал отшелническа килия и един отшелник, който се готвел за утринна молитва.

И тогава сър Ланселот коленичил и въздигнал глас към Господа да му прости греховните дела. И когато молитвата свършила, Ланселот повикал свещеника и го помолил да се смили над него и да чуе изповедта му.

— На драго сърце — рекъл светият старец. — Сър, вие от двора на крал Артур и от рицарите на Кръглата маса ли сте?

— Да, оттам съм и името ми е сър Ланселот от Езерото, който се славеше с достойно име, ала сега съдбата ми измени и ме направи най-злочестия човек на света.

А отшелникът го гледал и се чудел защо е толкоз опечален.

— Сър — рекъл той, — вие трябва да благодарите на Бога повече от всеки друг рицар, защото ви е дарил повече земна слава, отколкото на всеки друг рицар днес. А заради дързостта ви да застанете въпреки смъртния си грях пред неговата плът и кръв, той ви наказа да не можете да ги видите с недостойните си очи, защото той не се явява пред такива грешници, освен да ги посрами и порази. А няма рицар на света, който дължи повече благодарност на Бога от вас, защото той ви е дарил с повече красота и сила, отколкото всеки друг рицар. Затова вие повече от всеки друг трябва да обичате Бога и да се боите от него, защото силата и смелостта ви не струват нищо, ако Бог е против вас.

Глава 20

Как сър Ланселот се изповядал и колко бил сломен, и какви добри примери му били показани

Тогава сър Ланселот горчиво заплакал и рекъл:

— Знам, че говорите истината.

— Сър — отвърнал светият старец, — не крийте никой свой грях от мен.

— Истина е — рекъл сър Ланселот, — с твърде голямо нежелание ще разкрия делата си, защото цели четиринайсет години никому не съм откривал дори едно свое деяние, а сега трябва да призная позора и греха си. — И разказал той на светия старец целия си живот и му признал, че твърде отдавна вече безмерно много любел една кралица. — И всичките си бойни подвизи извършвах най-вече заради нея и заради нея се сражавах за право или за неправо дело. И никога не съм се сражавал единствено за правдата божия, а заради слава и за да спечеля любовта й, и твърде рядко се е случвало да благодаря Богу за победите си. Затуй — рекъл най-подир сър Ланселот, — моля ви, открийте ми мъдростта си.

— На драго сърце — рекъл отшелникът, — ала обещайте ми, че доколкото можете, ще отбягвате да се срещате с тази кралица.

И сър Ланселот се заклел в живота си, че няма да я вижда.

— Гледайте да не си противоречат сърцето и езикът ви — рекъл светият старец — и тогава мога да ви обещая, че ще заслужите още по-голяма слава отпреди.

— Свети отче — рекъл сър Ланселот, — чудя се какъв беше онзи глас, що изрече чудните думи, за които ви казах?

— Недейте се чуди — рекъл светият старец, — защото това е знак, че Бог ви обича. Добре известно е, че камъкът е корав по природата си, ала един камък е по-корав от друг, както виждам по вас, сър Ланселот, тъй като вие упорствате в греха си въпреки всичката милост, която Бог ви дарява. Затуй вие сте по-корав от камък и ни огън, ни вода не ще ви смекчи, та пламъкът на Светия Дух не може да влезе във вас.

А сега слушайте добре — няма на света друг рицар, когото Господ-Бог тъй щедро да е дарил с милостта си, защото ви е дал красота и приличие, мисъл и разум да различавате доброто от злото, дал ви е сила и смелост и ви е изпълнил с такива достойнства, че цял живот, дето и да идете, винаги сте удържали победа. Ала сега Господ-Бог ви е лишил от милостта си и вие волю-неволю ще трябва да познаете гнева му. А гласът ви е нарекъл по-горчив от дърво, защото там, дето грехът е голям, там няма сладост и затова вие сте като старо и гнило дърво.

Ето че научихте защо сте по-корав от камък и по-горчив от дърво. А сега ще ви кажа защо сте по-гол от смокинов лист. Някога нашият спасител отишъл да проповядва в Йерусалим на деня Цветница и видял, че хората там били коравосърдечни и в целия град не се намерил никой да го приюти. Тогава излязъл от града и намерил край пътя една смокиня с хубави и гъсти листа, ала без никакъв плод. И тогава нашият спасител проклел смокинята, която не носела плод, и таз смокиня е Йерусалим, град с листа, ала без плод. Тъй е и с вас, сър Ланселот — когато Светия граал бил донесен пред очите ви, нашият спасител не намерил у вас плод, ни добри помисли, ни добри стремежи, а ви намерил осквернен от сласт.

— Истина е — рекъл сър Ланселот, — всичко, що изрекохте, е истина и от днес насетне се вричам, с божия милост, да отхвърля греха от сърцето си и да върша само достойни рицарски подвизи.

Тогава светият старец му отредил такова покаяние, че да е по силите му да го изпълни, без да се отказва от рицарските си странствания, опростил греховете му и поканил сър Ланселот да остане при него целия този ден.

— На драго сърце — рекъл сър Ланселот, — защото нямам ни шлем, ни кон, ни меч.

— Колкото за това — рекъл светият старец, — преди да мръкне утре, ще ви помогна да намерите и кон, и всичко, каквото ви трябва.

И сър Ланселот дълбоко се поклонил.

Тук свършва историята за сър Ланселот.

Следва разказ за сър Персивал Уелски и това е четиринайсетата книга.

Книга четиринайсета

Глава 1

Как сър Персивал отишъл при една отшелница да й поиска съвет и как тя му казала, че е негова леля

Сетне, разказва историята, когато сър Ланселот тръгнал подир сър Галахад, който преживял всички тези, споменати по-горе, приключения, сър Персивал се върнал при отшелницата, тъй като се надявал да узнае от нея вести за рицаря, когото сър Ланселот се отправил да търси. И той коленичил пред прозореца й, а тя го отворила и попитала сър Персивал какво желае.

— Отшелнице — рекъл той, — аз съм рицар от двора на крал Артур и името ми е сър Персивал Уелски.

Като чула отшелницата името му, твърде се възрадвала, защото отдавна го обичала повече от всеки друг рицар, а тъй и трябвало да бъде, понеже била негова леля. И тогава заповядала да отворят портите, приела го най-радушно и сторила всичко, каквото било по силите й, та нищо не му липсвало. А на сутринта сър Персивал отишъл при отшелницата и я запитал познава ли рицаря с белия щит.

— Сър — рекла тя, — защо искате да узнаете това?

— Повярвайте, света жено — рекъл сър Персивал, — никога не ще намеря покой, додето не науча къде е този рицар и не се сражавам с него. Не мога тъй лесно да му простя стореното, защото той твърде ме посрами.

— Ах, Персивал — рекла тя, — нима сте намислили да се сражавате с него? Виждам, че вие искате като баща си да бъдете убит просто от неблагоразумие.

— Света жено — рекъл Персивал, — по думите ви изглежда, че знаете кой съм.

— Тъй е — рекла тя, — добре ви познавам, защото съм ваша леля, макар да живея в тази отшелническа обител. Някога ме наричаха Кралицата на Пустите земи и се славех като една от най-богатите владетелки на света. Ала всичките ми богатства не ме радваха тъй, както ме радва сега бедността ми.

И като разбрал Персивал, че тя му е леля, разплакал се от жал.

— Ах, любезни племеннико — рекла тя, — кога за последен път сте имали вести за майка си?

— Вести не съм имал — рекъл той, — ала твърде често я виждам в съня си и не знам жива ли е или мъртва.

— Истина ви казвам, любезни племеннико — рекла тя, — майка ви е мъртва, защото подир раздялата си с вас тя толкоз се наскърби, че почина, след като се изповяда.

— Бог да се смили над душата й — рекъл сър Персивал, — твърде ми е мъчно за нея, ала всеки от нас един ден ще се прости с този живот. А сега, любезна лельо, кажете ми кой е онзи рицар? Струва ми се, че е същият, що носеше червените доспехи на Петдесетница.

— Уверявам ви — рекла тя, — тъкмо той е, а доспехите му са червени и винаги ще бъдат червени. И знайте, че този рицар няма равен на себе си, тъй като ръката му е водена от божията воля и никой смъртен рицар не ще го победи.

Глава 2

Как Мерлин сравнил Кръглата маса със света и как открил по какво ще бъдат разпознати рицарите, които ще заслужат Светия граал

— А Кръглата маса Мерлин сътворил като знак на този кръгъл свят[1] и с право изобразява тя света, тъй като целият свят, християнски и езически, се стреми към нея. И когато някой бъде въздигнат за рицар на Кръглата маса, той смята, че се е сдобил с по-висша милост и е по-честит, нежели ако спечели половината земя. И виждате, че всеки е готов да остави баща и майка, род и роднини, да остави съпруга и деца, за да бъде въздигнат в тази славна дружина. Сам вие сте пример за това, защото, след като напуснахте дома на майка си, никога вече не се върнахте при нея, такива достойни другари намерихте около Кръглата маса.

И когато Мерлин събрал рицарите на Кръглата маса, рекъл, че измежду нейните рицари ще бъдат онези, които ще постигнат истината на Светия граал. И запитали го тогава как ще познаят кои са най-достойни да заслужат Светия граал. А той рекъл, че три бели бика ще сторят това и двата трябва да бъдат непорочни, а третият — безгрешен, и че единият от тях ще надмине баща си, както лъвът надминава леопарда и по сила, и по смелост. И тези, що слушали Мерлин, му рекли: „Щом ще се роди такъв рицар, сътвори с чудодейната си сила стол, на който не ще може да седне никой рицар освен единствено онзи, дето ще бъде над всички други рицари по света.“ И Мерлин отвърнал, че ще стори това. И създал той Гибелния стол, на който седна Галахад на последния празник Петдесетница.

— Света жено — рекъл сър Персивал, — толкоз много истини узнах от вас, че никога вече не ще пожелая да срещна сър Галахад за друго освен за добро. Затуй, любезна лельо, в името божие, научете ме как да го намеря, защото от все сърце копнея да странствам заедно с него.

— Любезни племеннико — рекла тя, — идете в един замък на име Гот, дето живее негов кръвен родственик, и пренощувайте там. И както ви посъветва той, така сторете начаса. А ако пък не може да ви каже нищо за него, идете право в замъка Корбин, дето лежи Хромия крал, и той ще ви открие къде е и как да го намерите.

[1] Сравнението се основава на приетото през средновековието схващане, че земята е кръгла, дискообразна. ↑

Глава 3

Как сър Персивал отишъл в един манастир, дето намерил крал Евелак, който бил вече твърде стар

И тъй, сър Персивал се разделил с леля си, та и двамата горко скърбели, и яздил, додето станало време за вечерна молитва. Тогава чул да бие часовник и съгледал край пътя манастир, ограден със здрави стени и дълбок ров. Почукал той на портите и го пуснали вътре. А сетне слязъл от коня, свалил си доспехите и бил въведен в скромна килия.

И тази нощ го посрещнали най-гостоприемно, та нищо не му липсвало, а на сутринта отишъл на литургия и намерил пред олтара един свещеник, готов за службата. И отдясно имало ниша, преградена с желязна решетка, а зад олтара стояло разкошно легло, покрито със златоткана коприна. Видял Персивал, че на него лежи човек, ала дали мъж или жена не разбрал, тъй като лицето му било покрито. Сетне престанал да гледа нататък и заслушал молитвите. И когато дошло време за освещение на даровете, онзи, що лежал зад олтара, станал и открил лице. И тогава проличало, че е мъж в дълбока старост със златна корона на главата, а раменете и гърдите му били голи чак до кръста. И тогава забелязал сър Персивал, че тялото му е покрито с люти рани по раменете, ръцете и лицето. А старецът в миг вдигнал ръце към светото причастие и викнал:

— Милостиви и всеблаги Боже Иисусе Христе, не ме забравяй!

Сетне пак легнал, ала не престанал да мълви молитви и славословия. А на възраст изглеждал на цели триста години.

И като свършила литургията, свещеникът взел светото причастие и го занесъл на болния крал. И щом той приел причастието, свалил короната си и заръчал да я сложат на олтара. Тогава сър Персивал попитал един от монасите кой е този старец.

— Сър — рекъл светият мъж, — много сте слушали за Йосиф Ариматейски и как Иисус Христос го изпратил в тукашните земи да проповядва светата християнска вяра, та затуй жестоко го преследвали враговете Христови. Ала случило се, че в град Сарас той покръстил един крал на име Евелак и този крал дошъл с Йосиф в тези земи и все се стремял да бъде край Светия граал. И веднъж толкова се доближил до него, че Господ-Бог се разгневил, ала той продължавал да го следва, додето най-подир Бог го поразил с почти пълна слепота. Тогава кралят помолил за милост и рекъл: „Милостиви Боже, не ме оставяй да умра, преди да се яви храбрият рицар, мой потомък от девето коляно, та да видя как той ще заслужи Светия граал и да го целуна.“

Глава 4

Как сър Персивал видял много воини да носят един мъртъв рицар и как се сражавал с тях

— И когато въздигнал тази молитва, кралят чул глас, който му рекъл: „Чути са твоите молитви и ти не ще умреш, преди той да те целуне. А когато се яви този рицар, очите ти ще се избистрят и отново ще бъдеш зрящ, а раните ти, които дотогава няма да зараснат, ще оздравеят.“

Такава участ сполетяла крал Евелак и същият този крал вече триста лета живее свят живот и казват хората, че рицарят, дето ще го изцели, е в този двор. Ала, сър — рекъл старият мъж, — открийте ми кой сте и дали сте рицар на крал Артур и на Кръглата маса.

— Да, тъй е — рекъл той, — и името ми е сър Персивал Уелски.

И като чул името му, светият мъж твърде се възрадвал.

Сетне сър Персивал си тръгнал оттам и яздил до пладне, додето най-подир срещнал в една долина двайсетина воини, които теглели на носилка убит рицар. И като видели те сър Персивал, запитали го откъде е. А той отвърнал:

— От двора на крал Артур.

Тогава те викнали в един глас:

— Убийте го!

Повалил в миг сър Персивал първия от тях наземи с все коня, ала после седем рицари едновременно взели да сипят удар след удар по щита му, а другите убили коня под него и той паднал на земята. И щели те да го убият или да го пленят, ако не се било случило славният рицар Галахад с червените доспехи да мине оттам. И като видял той как всички тези рицари са се нахвърлили върху един рицар, викнал им:

— Ще спася живота на този рицар.

Сетне се втурнал с все сила срещу двайсетте воини със затъкнато копие и повалил първия с все коня му. И като се счупило копието му, стиснал в ръка меча и с чудна сила взел да сече наляво и надясно, та с всеки удар убивал или отблъсвал по един воин. Тогава другите се отказали от боя и избягали в гъстата гора, а сър Галахад се втурнал да ги догони. И когато го видял да препуска така, сър Персивал твърде се наскърбил, че няма кон, защото разбрал, че това е сър Галахад. И викнал той с висок глас:

— Ах, любезни рицарю, постой и ми позволи да ти благодаря за всичко, що стори за мен.

Ала сър Галахад пришпорвал коня си тъй буйно, че сър Персивал скоро го изгубил от погледа си. Тогава той се спуснал да тича подире му и все го викал. После срещнал един йомен, който яздел мършав жребец и водел за юздата едър кон, по-черен от катран.

— Ах, любезни приятелю — рекъл сър Персивал, — всичко ще направя за теб и винаги когато пожелаеш, ще се отзова на повика ти като най-предан твой рицар, ала моля те, заеми ми този черен кон, та да мога да стигна онзи рицар, дето препуска пред мен.

— Благородни рицарю — рекъл йоменът, — моля ви, простете ми, ала не мога да ви го дам. Защото, знайте, конят принадлежи на такъв човек, че ако го дам вам или другиму, той ще ме убие.

— Горко ми — рекъл сър Персивал, — никога до днес не съм съжалявал толкова, колкото сега, като изгубих следите на онзи рицар.

— Сър — рекъл йоменът, — твърде ми е мъчно за вас, тъй като ви прилича да яздите добър кон. Ала този не мога да ви дам, освен ако насила го вземете.

— Това не ще сторя — рекъл сър Персивал.

И тъй, те се разделили и сър Персивал седнал под едно дърво, твърде натъжен. Ала ето че не след дълго минал оттам рицар в пълно въоръжение, яхнал коня, що йоменът водел.

Глава 5

Как един йомен го помолил да му върне коня, как бил убит жребецът на сър Персивал и как той отново се сдобил с кон

И скоро дошъл пак йоменът, препускайки с все сила, и запитал сър Персивал дали е видял един рицар да язди черния му кон.

— Да, оттук мина — рекъл той. — Защо питаш?

— Ах, сър, той насила отне коня и господарят ми ще ме убие заради туй, щом ме намери.

— Е, добре — рекъл сър Персивал, — какво искаш да сторя? Сам виждаш, че трябва да вървя пешком, ала ако имах добър кон, скоро щях да ти го върна.

— Сър — рекъл йоменът, — вземете моя жребец и сторете каквото можете, а аз ще ви следвам пешком да видя дали ще успеете.

И тъй, сър Персивал яхнал жребеца и препуснал с все сила, та най-подир застигнал рицаря и му викнал:

— Рицарю, обърни се!

И онзи се обърнал, насочил копие напред и ударил жребеца на сър Персивал, та го повалил мъртъв на земята, а сър Персивал рухнал с него. После рицарят поел по пътя си. Тогава сър Персивал люто се разгневил и викнал:

— Възпри се, злодею! Страхливи и подли рицарю, върни се и се сражавай с мен пешком.

Ала онзи не отговорил нищо и продължил по пътя си. И като видял сър Персивал, че той не ще се върне, хвърлил шлема и меча си и рекъл:

— Сега съм най-злочест, прокълнат и нещастен измежду всички рицари.

Тъй прекарал той потънал в скръб целия ден, но като мръкнало, почувствал се уморен, легнал на земята и спал до полунощ. Тогава се събудил и видял пред себе си една жена, която му рекла строго:

— Сър Персивал, какво правиш тук?

— Нито добро, нито голямо зло — отвърнал той.

— Ако се закълнеш — рекла тя, — че ще изпълниш волята ми, когато те призова, ще ти дам собствения си кон и той ще те отнесе дето пожелаеш.

Възрадвал се сър Персивал на предложението й, та обещал да изпълни всяка нейна повеля.

— Тогава чакай ме тук и ще получиш кон.

И тя скоро се върнала и му довела черен като катран кон, та щом го видял Персивал, слисал се на едрия му ръст и богатата сбруя. И макар конят да бил твърде буен, тозчас скочил на него, без да се побои. И тъй, като го възседнал, смушил го с шпори и препуснал през една гора. А луната светела ярко.

И за по-малко от час конят го отнесъл на четири дни път оттам, додето най-подир стигнали до буйна, ревяща река и тогава конят понечил да скочи във водите й.

Глава 6

За голямата опасност, на която сър Персивал бил изложен заради коня си, и как видял да се борят змей и лъв

Ала когато сър Персивал стигнал до брега и видял клокочещата вода, поколебал се да мине и сторил кръстен знак на челото си. И щом усетил божията сила, дяволът метнал сър Персивал от гърба си и се втурнал в реката със страховит рев и ридания, та изглеждало, че водата гори.

И тозчас сър Персивал разбрал, че това е бил дяволът, който искал да го погуби, предал се на божията милост и въздигнал молитва към Господа Наш да го избави от изкушение. И така прекарал той в молитви цялата нощ, додето дошло утрото и се съмнало. Тогава видял, че се намира на гол връх, заграден отвсякъде с море, та колкото и да гледал наоколо, не зърнал спасителен бряг, а само диви зверове. Сетне сър Персивал се спуснал в една долина и видял как право насреща му иде млад змей, понесъл за врата малко лъвче.

Ала ето че със страховит рев един огромен лъв дотичал подир змея. И щом го видял, сър Персивал се смаял и забързал нататък, а в туй време лъвът настигнал змея и започнал борба с него. Тогава сър Персивал решил да помогне на лъва, тъй като от двата звяра той бил по-божа твар, та в миг изтеглил меча си, вдигнал щит и нанесъл смъртоносна рана на змея. Като видял това, лъвът не нападнал сър Персивал, а се отнесъл с него най-дружелюбно, доколкото един звяр може да дружи с човек.

И когато разбрал, че няма от какво да се бои, Персивал хвърлил счупения си щит и свалил шлема, да си поеме дъх, понеже бил твърде разгорещен след битката със змея. А лъвът все се въртял в нозете му и се подмилквал като куче. Тогава Персивал го погалил по шията и по гърба и благодарил Богу, че му дал за другар този звяр.

Ала като наближило пладне, лъвът взел малкото си в уста и го занесъл там, отдето били дошли, а сър Персивал пак останал сам. И както се разказва в историята му, той бил един от малцината мъже по онова време, изпълнени с истинска вяра в нашия спасител Иисус Христос, тъй като в онези дни не били много тези, що искрено вярвали в Бога и често син вдигал ръка срещу баща като срещу чужд човек.

И тъй, сър Персивал потърсил утеха и помощ от Господа Иисуса Христа и се помолил Богу да не му праща изкушение, което би го отклонило от пътя на праведните, а да му помогне да остане негов верен слуга и защитник. И като се помолил тъй, сър Персивал видял, че лъвът се връща, та скоро се приближил и легнал в нозете му.

И цялата тази нощ той и лъвът спали един до друг. И додето спал, сър Персивал сънувал чуден сън, привидяло му се, че са дошли при него две дами, едната яхнала лъв, а другата — змей, и едната била млада, а другата стара. Й сторило му се, че младата рекла:

— Сър Персивал, моят господар те поздравява и заръчва да се въоръжиш и да се приготвиш за бой, защото утре ти предстои да се сражаваш срещу най-могъщия рицар на света. И знай, че ако бъдеш победен, не ще се отървеш със загуба на ръка или крак, а ще бъдеш опозорен, додето свят светува.

Тогава той я запитал кой е нейният господар, а тя рекла, че е най-великият властелин на света, и тозчас изчезнала незнайно къде.

Глава 7

За видението, което споходило сър Персивал, и как било изтълкувано то, и за неговия лъв

Сетне излязла напред дамата, която била яхнала змея, и рекла:

— Сър Персивал, горко страдам поради злото, което ми сторихте, макар аз да не ви бях причинила зло.

— Уверявам ви, господарко — рекъл той, — нито на вас, нито на коя да е друга дама съм причинил зло.

— Причинили сте — рекла тя — и сега ще научите как. От дълго време отглеждам тук един змей, който добре ми служеше, ала вие вчера го убихте, когато носеше плячката си. Кажете ми, защо го убихте? Нали лъвът не беше ваш?

— Господарко — рекъл сър Персивал, — вярно е, лъвът не беше мой, ала постъпих тъй, понеже лъвът е твар божия, а змеят не е и затова го убих. Господарко — продължил той, — какво искате от мен?

— Искам — рекла тя — като отплата за туй, че погубихте този звяр, да бъдете мой верен слуга.

— Тази ваша молба не ще изпълня — отвърнал той.

— Така ли? — рекла тя. — Вярно е, откак се посветихте на нашия спасител Иисус Христос, вече не сте мой слуга, ала помнете, че намеря ли ви някъде неподготвен, ще ви направя отново свой слуга.

И с тези думи тя изчезнала и оставила сър Персивал да спи, измъчван от виденията си. А на сутринта той станал и се прекръстил, ала въпреки туй се чувствал твърде изтощен.

Тогава сър Персивал зърнал в морето кораб, който плавал към него. Приближил се сър Персивал до брега и видял, че корабът е покрит отвън и отвътре с бяла златоткана коприна, а на носа стоял старец в свещенически одежди.

— Сър — рекъл сър Персивал, — добре сте дошли.

— Бог да ви закриля — рекъл светият старец. — Ала кажете ми, отгде сте?

— Сър — рекъл сър Персивал, — аз съм от двора на крал Артур и рицар на Кръглата маса, поел да търси Светия граал. Ала ето ме, изпаднах тук в тежка беда и едва ли някога ще се избавя от тази пустош.

— Вярвайте — рекъл светият старец, — ако сте праведен, както повелява рицарската чест, и ако сърцето ви не познава греха, никакъв враг не може да ви срази.

— Кой сте вие? — запитал сър Персивал.

— Сър — рекъл старецът, — аз идвам от далечна страна да ви помогна и утеша.

— Сър — запитал сър Персивал, — какво означава сънят, що сънувах тази нощ?

И старецът му изтълкувал всичко:

— Тази, дето е яздела лъва, е Новият завет на светата църква, сиреч вяра, надежда, упование и свето кръщение. А за това, че е изглеждала по-млада от другата, си има причина, тъй като се е родила след страстите и възкресението Христово. И от голяма любов е дошла тя при теб да те предупреди за тежката борба, която те очаква.

— С кого ще трябва да се боря? — запитал сър Персивал.

— С най-могъщия рицар на света — отвърнал старецът. — И както ти е казала дамата, ако не победиш, не ще загубиш само ръка или крак, а ще бъдеш опозорен, додето свят светува. А онази, дето е яздела змея, е Старият завет, а змеят е Сатаната. И когато тя те е обвинила, че си убил слугата й, не е имала предвид змея, който си убил, а дявола, когото си яздил до скалата, защото, като си се прекръстил, ти си го убил и си отнел силата му. А като е поискала от теб в отплата за стореното да станеш неин слуга, а ти си отказал, тя се е опитала да те подмами да вярваш в нея и да се отречеш от светото си кръщение.

Сетне старецът заръчал на сър Персивал да си върви и той слязъл на брега, а корабът и всичко останало изчезнало незнайно къде. Тогава сър Персивал се върнал при скалата и намерил там лъва, който не се отделял от него, погалил го по гърба и твърде му се радвал.

Глава 8

Как сър Персивал видял да идва към него кораб и как дамата от кораба му разказала, че й отнели богатствата

И тъй, прекарал там сър Персивал до пладне и тогава видял да приближава откъм морето кораб с такава бързина, сякаш всички ветрове на света го тласкали, та скоро спрял под скалата. Тозчас се спуснал сър Персивал нататък и видял, че корабът е покрит с черна като катран коприна и на него стояла твърде красива благородна дама в одежди от богати по-богати. И като съгледала сър Персивал, тя рекла:

— Кой ви доведе в тази пустош, отдето едва ли ще се избавите, защото тук ще загинете от глад и беди?

— Девице — рекъл сър Персивал, — аз служа на най-милостивия господар на света и той не ще остави слугата си да загине, защото, който почука, ще влезе, който поиска нещо, ще го получи и който го търси, ще го намери.

Тогава тя го запитала:

— Сър Персивал, знаете ли коя съм аз?

— Не — рекъл той. — Ала кой ви каза моето име?

— Чуйте — рекла девицата, — познавам ви по-добре, отколкото мислите, защото идвам от Пустата гора, дето срещнах Червения рицар с белия щит.

— Ах, девице — рекъл той, — твърде силно желая да се срещна с този рицар.

— Благородни рицарю — рекла тя, — ако се закълнете в рицарската си чест, че ще изпълните волята ми, когато и да ви повикам, ще ви заведа при онзи рицар.

— Обещавам да постъпя според желанията ви — отвърнал той.

— Щом е тъй — рекла тя, — ще ви кажа, че го видях да гони двама рицари към една река на име Мортез. И тогава те се хвърлиха в реката от страх да не ги погуби и я преминаха, а Червения рицар нагази подир тях и макар че конят му се удави, той успя да стигне брега поради голямата си сила.

Това му разказала тя и сър Персивал твърде се възрадвал. Сетне девицата го запитала дали има храна да се подкрепи.

— Не, господарко, три дни почти не съм вкусвал храна, ала неотдавна разговарях с един добър старец и той ме нахрани с благи и свети думи и ми даде силя.

— Ах, благородни рицарю — рекла тя, — този човек е магьосник и празнодумец. И ако го слушате, ще намерите само позор и ще умрете от глад на тази скала или ще ви разкъсат диви зверове. А вие сте още твърде млад и се славите като храбър рицар, та ако сте съгласен, ще ви помогна.

— Коя сте вие, че предлагате да ми сторите такова добро? — рекъл сър Персивал.

— Аз съм благородна дама и някога бях най-богатата на света, ала днес съм лишена от всичко.

— Девице — рекъл сър Персивал, — кой ви отне богатството? Кажете ми, тъй като твърде скърбя за бедата ви.

— Сър — рекла тя, — живеех някога с най-славния мъж на света и той ме въздигна до такова съвършенство и чистота, че нямаше равна на мен. Ала аз твърде се възгордях с красотата си и веднъж изрекох слова, които никак не му се понравиха. Тогава той ме прогони и ме лиши от всичко, що имах, без да пожали нито мен, нито приближените от двора ми. И откакто ме сполетя тази участ, благородни рицарю, аз и моите верни слуги успяхме да му отнемем не един от неговите рицари и да ги направим наши слуги, защото поискат ли ми нещо, давам им го всичкото и наддавам още толкоз. Така аз и моите слуги ден и нощ воюваме с него[1]. И няма днес храбър рицар и добър воин, когото да не съм спечелила на своя страна, щом съм имала случай за това. И понеже знам, че вие сте храбър рицар, моля ви да ме защитите. А тъй като сте рицар на Кръглата маса, не можете да откажете подкрепата си на една благородна дама, която е била ограбена и ви моли за помощ.

[1] Този разказ на „благородната девица“ представлява всъщност библейското сказание за низвергнатите от бога ангели. „Най-славният мъж“ е Бог, а въздигнатият „до съвършенство и чистота“ ангел — Сатаната, възгордял се и въстанал срещу волята божия, повеждайки със себе си и други ангели. Поради това гордостта се смята за първия от седемте смъртни гряха. ↑

Глава 9

Как сър Персивал се врекъл да й помогне, как пожелал любовта й и как бил избавен от изкушението

Тогава сър Персивал се врекъл да й помогне според силите си и тя му благодарила.

Ала случило се в тези дни, че времето било твърде знойно. И тъй, повикала тя една благородна дама и заръчала да вдигнат шатъра й върху камъните.

— Сър — рекла тя, — тук можете да се отморите в горещината.

Благодарил й сър Персивал, а тя свалила шлема и щита му и той дълго спал. И когато се събудил, запитал я има ли някаква храна и тя рекла:

— Имам, а и за вас ще се намери предостатъчно. И сложила пред него трапеза с толкова различни блюда, че той се слисал, защото никакво ястие не липсвало там. И дали му да пие най-силното вино, каквото бил вкусвал, и то го замаяло твърде много, та като погледнал благородната дама, тя му се сторила най-красивото създание, което бил виждал.

И тогава сър Персивал й предложил любовта си и я замолил да стане негова възлюбена. Ала тя му отказала, за да го принуди да я пожелае още по-страстно, и той дълго и все по-настоятелно молил за любовта й. И когато видяла, че страстта му е съвсем разпалена, тя рекла:

— Сър Персивал, трябва да знаете, че не ще изпълня желанието ви, освен ако обещаете от днес насетне да бъдете мой верен слуга и да вършите само онова, което ви заповядвам. Давате ли дума в името на рицарската си чест да изпълнявате волята ми?

— Да, прекрасна господарко — рекъл той, — кълна се в главата си.

— Щом е тъй — рекла тя, — правете с мен каквото искате и знайте, че от всички рицари на света вас желая най-много.

И тозчас наредила тя на двама слуги да приготвят постеля в средата на шатъра, а сетне свалила одеждите си и легнала. Легнал и сър Персивал гол до нея, ала по волята на случая и по милост божия погледът му спрял върху голия меч на земята и той видял червения кръст на ефеса и разпятието Господне, та си спомнил за рицарската чест и за обещанието, що дал преди туй на светия старец. Тогава сторил кръстен знак върху челото си и в миг шатърът рухнал и се превърнал в дим и черен облак, а той се изплашил и викнал с висок глас.

Глава 10

Как, за да изкупи греха, сър Персивал пронизал бедрото си и как разбрал, че това е бил Сатаната

— Преблаги Отче Иисусе Христе, не позволявай да бъда опозорен, защото без твоята милост щях да загина.

Сетне погледнал към кораба и видял как девицата се качва на него и я чул да казва:

— Сър Персивал, ти ме предаде.

И тозчас се отдалечила тя сред рева и воя на вятъра, а водата сякаш пламтяла в огън подир нея.

Тогава сър Персивал изпаднал в дълбока скръб, изтеглил меча си и рекъл:

— Щом моята плът иска да ми бъде господар, аз ще я накажа. — И с тези думи пронизал бедрото си, та кръв рукнала от него, а той рекъл: — Преблаги Боже, приеми тази кръв като отплата за греха ми към теб, Господи!

Сетне се облякъл и се въоръжил, ала все наричал себе си клетник и говорел тъй:

— Как близо бях до гибелта и как едва не загубих туй, що нивга не бих могъл да си възвърна — целомъдрието си, защото веднъж загубиш ли го, вече не ще си го върнеш.

После превързал кървящата рана с парче от ризата си. И додето се окайвал тъй, видял от изток да приближава същият кораб, с който на предния ден дошъл светият старец. Тогава благородният рицар така се засрамил, че паднал в несвяст, а когато се съвзел, събрал последни сили и отишъл при светия старец, та го поздравил. А той запитал сър Персивал:

— Какво се случи, откакто се разделихме?

— Сър — рекъл той, — дойде една благородна дама и ме въведе в смъртен грях.

И всичко му разправил.

— Не позна ли жената? — рекъл светият старец.

— Сър — рекъл сър Персивал, — не я познах, ала сега разбирам, че дяволът я бе изпратил, за да ме опозори.

— О, добри ми рицарю — рекъл той, — глупец си ти, защото онази благородна дама бе самият властелин на преизподнята, що повелява на всички дяволи, и тя е също старицата, яхнала змея, която ти видя в съня си. — Разказал той на сър Персивал как Богът наш Иисус Христос низвергнал от рая най-светлия небесен ангел заради греховете му и той изгубил всичко, що имал. — И той е бил врагът, с когото си се борил и който щеше да те срази, ако Бог не те бе осенил със своята милост. Затуй пази се, сър Персивал, и нека това ти служи за поука.

И с тези думи светият старец изчезнал. Тогава сър Персивал надянал доспехите си, качил се на кораба и отплавал оттам.

Тук свършва четиринайсетата книга, която разказва за сър Персивал.

Следва разказът за сър Ланселот, който е в петнайсета книга.

Книга петнайсета

Глава 1

Как сър Ланселот отишъл в един параклис, дето намерил мъртъв един стогодишен монах, облечен в бяла риза

След като сър Ланселот прекарал при отшелника три дни, светият старец му намерил кон, шлем и меч. И тъй, по пладне той си тръгнал оттам и не след дълго видял една къщурка. Ала като се доближил, разбрал, че това е параклис и до него седял старец, облечен с богати бели одежди. Тогава сър Ланселот рекъл:

— Бог да ви пази.

— Да ви закриля Бог — отвърнал светият старец — и дано станете славен рицар.

После сър Ланселот скочил от коня и влязъл в параклиса и видял там да лежи мъртъв старец, облечен в риза от най-тънко бяло платно.

— Сър — рекъл старецът, — не подобава на този мъртвец да носи одеянието, в което го виждате, защото наруши клетвата на своя орден, макар повече от сто лета да бе служител на вярата.

И като влезли светият старец и сър Ланселот в параклиса, старецът сложил стола[1] на шията си, взел една Библия и изрекъл някакви заклинания над нея. И тозчас пред тях се явило страховито и ужасно същество, пред което би трепнал дори най-смелият и сърцат мъж. И този дявол рекъл:

— Защо нарушаваш тъй дръзко покоя ми? Кажи ми какво желаеш от мен?

— Желая да ми кажеш — рекъл светият старец — как умря моят другар и дали душата му е спасена или прокълната.

А онзи отвърнал със страховит глас:

— Спасена е, не е прокълната.

— Как е възможно? — рекъл светият старец. — Мислех, че не е живял праведно, тъй като наруши клетвата на ордена си и облече риза, макар орденът да забранява това, а който нарушава своята клетва, не върши добро.

— Не е тъй — отвърнал дяволът. — Този мъж, де го лежи тук мъртъв, бе от издигнат род. И един владетел на име граф Де Вал водил тежки войни срещу племенника му, който се казвал Агарус. Ала този Агарус разбрал, че графът е по-силен от него, и отишъл да потърси съвет от чичо си, когото виждате тук мъртъв. Тогаз той поискал разрешение от ордена и напуснал отшелническата обител, за да подкрепи племенника си срещу могъщия граф. И станало тъй, че тоз, когото виждате да лежи тук мъртъв, благодарение на мъдростта и силата си успял да срази графа и да го плени заедно с трима негови васали.

[1] Столата на католическите свещеници съответства на епитрахила на източноправославните. ↑

Глава 2

За мъртвия старец и как искали да го посекат, ала не могли, и как сър Ланселот взел власеницата на мъртвеца

— Сетне графът и Агарус се помирили и графът дал дума никога вече да не воюва с него. И тогава този старец, що лежи тук мъртъв, се завърнал в отшелническата обител. Ала графът проводил при него двама свои племенници да му отмъстят. И тъй, един ден те дошли и заварили този старец да служи литургия, та почакали, додето свършил. После се нахвърлили върху му и изтеглили мечове да го убият, ала мечовете се отплеснали от него като от стомана, тъй като Всевишният Бог, комуто той служел, го закрилял. Тогава те вдигнали висока клада и свалили одеждите и власеницата от гърба му. А той им рекъл: „Нима сте намислили да ме изгорите? Не е във ваша власт да ме погубите и не ще пламне дори един конец от дрехата, що покрива тялото ми.“ — „Тъй ли? — рекъл един от тях. — Ще опитаме.“ И както го били съблекли, сложили му тази риза и го хвърлили в огъня. И лежал той сред пламъците на кладата цялата тази нощ, додето съмнало, ала не умрял. Едва на сутринта, като дойдох тук, намерих го умрял. Ала ни конец от дрехата, ни кожата му бяха обгорени, та аз с велик страх го вдигнах от огъня и го донесох тук, дето го виждате. А сега пуснете ме да си вървя, защото ви разказах самата истина.

И тозчас си отишъл той сред бурен вятър. Тогава светият старец и сър Ланселот твърде се възрадвали на чудото. И тази нощ сър Ланселот се подслонил при светия старец.

— Сър — запитал старецът, — не сте ли вие сър Ланселот от Езерото?

— Тъй е — отвърнал той.

— Какво търсите в тези земи?

— Сър — рекъл сър Ланселот, — поел съм да търся Светия граал.

— Колкото до това — рекъл онзи, — можете да го търсите, ала и тук да беше, пак нямаше да го видите, както слепецът не може да види блясъка на меч, защото сте грешен, макар инак да сте били по-достоен от всеки друг мъж на света.

Тогава сър Ланселот заплакал. А светият старец му рекъл:

— Изповядахте ли се, преди да се отправите да търсите Светия граал?

— Да, сър — рекъл сър Ланселот.

И тъй, на сутринта, след като светият старец отслужил светата литургия, те погребали мъртвеца. После сър Ланселот рекъл:

— Отче, какво да правя сега?

— Ето какво — рекъл старецът, — вземете власеницата на този свят мъж и я носете на гола снага и това ще ви донесе велика полза.

— Сър, тъй и ще сторя — рекъл сър Ланселот.

— Повелявам ви също, додето търсите Светия граал, да не ядете месо, да не пиете вино и всеки ден да очиствате душата си на утринна литургия, ако има наблизо света обител.

И Ланселот взел власеницата и я надянал на тялото си, а като наближило време за вечерня, разделили се със стареца.

И ето че скоро навлязъл сред гъста гора и там срещнал една благородна дама, яхнала бял жребец, и тя го запитала:

— Благородни рицарю, накъде отивате?

— Повярвайте, девице — рекъл Ланселот, — и сам не зная накъде отивам, а вървя наслуки.

— Ах, сър Ланселот — рекла тя, — добре ми е известно какво търсите, ала ще ви кажа, че преди време бяхте по-близо до целта си, нежели днес. И скоро сам ще разберете това по-ясно от всякога и ще се убедите.

Тогава сър Ланселот я запитал къде може да намери подслон тази нощ.

— Ни днес, ни тази нощ не ще намерите подслон, ала утре ще намерите и подслон, и утеха във вашите съмнения.

Сетне сър Ланселот я оставил с милостта божия. И така яздил той, додето стигнал до един кръст и под него решил да се подслони за през нощта.

Глава 3

За видението, което се явило на сър Ланселот, и как той разказал всичко на един отшелник и поискал съвет от него

Тогава пуснал коня си да пасе, свалил си шлема и щита и се помолил Богу пред кръста да не изпада вече в смъртен грях. Сетне легнал да спи.

И щом заспал, явило му се чудно видение: застанал пред него мъж, обкръжен от звезди и със златна корона на главата, и този мъж водел още седем крале и двама рицари. И всички те паднали на колене пред кръста, та се помолили с вдигнати към небето ръце и рекли:

— Преблаги небесни Отче, слез при нас и въздай всекиму според заслуженото.

Тогава сър Ланселот отправил взор към небето. И сторило му се, че облаците се разтварят и слязъл измежду тях старец сред сонм от ангели, стъпил на земята, благословил всички и ги нарекъл свои верни слуги, достойни и предани рицари. И като сторил това, старецът се приближил до един от рицарите и му рекъл:

— Загубих благото, с което те дарих, защото ти се опълчи срещу мен и води греховни войни от славолюбие, за да угодиш на светските съблазни, а не на мен. Затуй си обречен на гибел, ако не ми въздадеш за съкровището, що ти поверих.

Това било видението, което се явило на сър Ланселот при кръста, а на утринта той яхнал коня и пътувал до пладне. И случило се, че срещнал същия онзи рицар, дето му отнел коня, шлема и меча, додето той спял, когато Светия граал се явил пред кръста. И като го видял, сър Ланселот не го поздравил дружелюбно, а викнал с висок глас:

— Рицарю, брани се, защото ми стори голямо зло!

И те насочили напред копия и сър Ланселот връхлетял с такава ярост връз онзи, че го повалил наземи с все коня, та едва не му счупил врата. После сър Ланселот взел коня на рицаря, който по-рано бил негов, слязъл от коня, що яздел, и се качил на своя, а другия вързал за едно дърво, та когато рицарят успее да се вдигне, да го намери.

Сетне сър Ланселот поел отново по пътя си. И случило се, че привечер срещнал един отшелник, и двамата се поздравили. Тогава сър Ланселот останал да нощува при светия отец и нахранил коня си с каквото намерил. И най-подир светият старец запитал Ланселот:

— Отгде сте?

— Сър — отвърнал той, — рицар съм на крал Артур, а името ми е сър Ланселот от Езерото и търся Светия граал. Затуй, моля ви, открийте ми смисъла на едно видение, което ме споходи при кръста.

И му разказал всичко.

Глава 4

Как отшелникът изтълкувал видението на сър Ланселот и му открил, че сър Галахад е негов син

— Ето, сър Ланселот — рекъл светият старец, — чуй сега и разбери от какъв издигнат род произхождаш и какво означава видението ти. Четирийсет години подир страстите Христови Йосиф Ариматейски предсказал победите на крал Евелак във войните срещу неговите врагове. И ето кои са били седемте крале и двамата рицари: първият е Напус, свят човек, вторият се наричал Насиен, в памет на дядо му, и в него се въплътил нашият Бог Иисус Христос, третият се наричал Хелиас Могъщи, четвъртият се казвал Лисаиа, а петият пък Йона — той напуснал родината си и отишъл в Уелс и там се венчал за дъщерята на Мануел, та чрез този брак придобил Галия и се заселил в тези земи. От него се родил твоят праотец крал Ланселот, който се венчал за дъщерята на ирландския крал и бил достоен мъж като теб самия. И от него се родил крал Бан, баща ти, последният от седемте крале. А колкото до теб, сър Ланселот, ангелите са ти показали, че не си от седемте свети войнства. А последният, деветият рицар са сравнили с лъв, тъй като ще надмине всички рицари на земята, и той е сър Галахад, когото дъщерята на крал Пелес зачена от теб. Затуй трябва да благодариш Богу повече от всеки смъртен, защото измежду греховните земни люде нямаш равен на себе си по рицарска слава и нивга не ще имаш. Ала малко благодарност си въздал до днес Богу за всички добродетели, с които те е дарил.

— Сър — рекъл сър Ланселот, — нима този славен рицар е мой син?

— Ти трябва да знаеш това по-добре от всеки друг — рекъл светият старец, — защото позна плътски дъщерята на крал Пелес и от теб тя зачена Галахад, който седна на Гибелния стол на празника Петдесетница. Затуй извести открито, че той е заченат от теб в утробата на дъщерята на крал Пелес, защото това ще донесе чест и слава на самия теб и на целия ти род. И съветвам те също никъде и никога да не се сражаваш с него.

— Щом е тъй — рекъл Ланселот, — струва ми се, че този славен рицар трябва да се моли на Всевишния Бог за мен, та да не изпадна отново в грях.

— Бъди уверен — рекъл светият старец, — че твърде много ще те въздигнат неговите молитви, ала синът не бива да носи греховете на баща си, нито бащата — греховете на сина си, а всеки сам трябва да носи бремето си. И затова уповавай се само на Бога и той ще те подкрепи в нужда.

После сър Ланселот и отшелникът седнали да вечерят, а подир туй си легнали. И от власеницата кожата на сър Ланселот люто смъдяла, ала той понесъл болката с търпение и кротост.

А на сутринта след молитвата сър Ланселот надянал отново доспехите и се простил със светия старец.

Глава 5

Как сър Ланселот се сражавал с много рицари и как бил пленен

Сетне яхнал коня си и поел без път през една гора. И ето че скоро видял пред себе си широка равнина и на нея здрава крепост, а пред крепостта се издигали много шатри от разноцветна коприна. И сторило му се, че в равнината са се събрали петстотин рицари на коне, разделени на две дружини — онези от замъка били всичките на черни коне с черни сбруи, а другите пък били всичките на бели коне с бели сбруи. И връхлитали те един връз друг с чудна сила, та сър Ланселот се слисал. Най-подир му се видяло, че рицарите от замъка ще бъдат победени, и тогава решил да помогне на по-слабите, за да увеличи рицарската си слава.

И тъй, сър Ланселот се втурнал сред дружината на рицарите от замъка и повалил един от противниците им заедно с коня му. Сетне се понесъл по четирите краища на полето и извършил чудни бойни подвизи. След това изтеглил меч и повалил толкова много рицари, че всички се чудели как е възможно един рицар сам да извърши такива чудни бойни подвизи.

Ала белите рицари все връхлитали срещу сър Ланселот, за да го изтощят и да не му позволят да си отдъхне, та най-сетне, тъй като не са безкрайни човешките сили, сър Ланселот така отпаднал от тежката битка и изпитанията, така се уморил от извършените подвизи, че не можел вече да вдигне ръка за удар, дори му се струвало, че никога в живота си не е държал оръжие. Тогава онези го пленили и го завели в гората, а там го накарали да слезе от коня и да си отдъхне.

И скоро след като останали без подкрепата му, рицарите от замъка били победени. А другите рекли на сър Ланселот:

— Благословен да е Бог, че сега ще се сражавате за нашата дружина, тъй като сте наш пленник.

И го оставили без повече думи.

Тогава сър Ланселот твърде се наскърбил и си рекъл: „Никога до днес не съм се сражавал в турнир или в двубой, без да заслужа победата, а сега се посрамих. Не ще и съмнение, умножили са се греховете ми повече от всякога.“

Тъй странствал той, изпълнен със скръб и отчаяние, додето стигнал дълбока долина. И като видял, че не ще може да се изкачи нагоре по планината, сър Ланселот спрял под една ябълка, слязъл от седлото, свалил си шлема и щита и пуснал коня да пасе. Сетне легнал да спи.

И присънило му се, че при него дошъл старец и рекъл: „Ах, Ланселот, клети невернико и жалки безбожнико, защо тъй леко се поддаде душата ти на смъртния грях?“ И след като казал това, старецът изчезнал в миг, та Ланселот не разбрал къде е отишъл.

Тогава яхнал коня си и се въоръжил. И както яздел, съгледал край пътя един параклис, а наблизо имало света обител с малко прозорче, та да вижда отшелницата олтара. И щом го зърнала, извикала тя сър Ланселот, тъй като познала по вида му, че е странстващ рицар. Приближил се той до нея, а тя го запитала кой е, отде иде и какво търси.

Глава 6

Как сър Ланселот разказал на една жена видението си и как тя го изтълкувала

Открил й той всичко дума по дума, а сетне й разказал каква участ го сполетяла на турнира и как същата нощ насън му се явило чудно видение и я помолил да изтълкува смисъла му, тъй като то твърде го терзаело.

— Ах, Ланселот — рекла тя, — додето беше рицар от земното войнство, ти вършеше чудеса и успехът те следваше навсякъде. Ала сега, след като пожела да встъпиш в небесното войнство, не се учудвай, ако успехът не те е споходил на вчерашния турнир, защото този турнир е бил божие знамение, макар в него да не е имало никаква магия и всички рицари там да са били земни люде като теб самия. Турнирът е трябвало да покаже чии рицари са по-славни — на Елиазар, сина на крал Пелес, или на Аргустус, синът на крал Харлон. И дружината на Елиазар била в бяло, а дружината на Аргустус — в черно. И те били извън замъка. А сега чуй да ти кажа какво означава всичко това.

Случило се на празника Петдесетница в двора на крал Артур мнозина земни крале и рицари да дадат дума, че ще се отправят да извършат чуден подвиг, сиреч да заслужат Светия граал. И един от рицарите били облечени в черно и това одеяние е знак за греховете, за които те не са се разкаяли. А бялото одеяние е знак за непорочност и го носели онези, що били избрали чистия живот. И тъй започнала борбата помежду им. И ти си гледал как грешниците и добродетелните мъже се сражават и като си видял, че грешниците ще бъдат победени, от славолюбие и светска гордост си отишъл да ги подкрепиш, а онзи, що е поел да извърши светия подвиг, трябва да отхвърли от себе си тези порочни страсти. И знай, че додето търсиш Светия граал, ще срещнеш и равни на себе си, и по-добри от теб самия, защото си недостоен във вярата и добродетелите си. И това е причината, като си бил там, да те пленят и да те отведат в гората.

Тогава пред белите рицари се е явил Светия граал, ала твоята вяра и добродетел са били твърде крехки, за да го съзреш. Защото въпреки съветите на светия старец си взел страната на грешниците и затуй те е сполетяла тази участ, та да се научиш да различаваш доброто от злото и суетата на света, която не струва и пукната пара. И в извънмерната си гордост ти си скърбил, че не си могъл да сразиш всички бели рицари в бели одеяния, които са знак за чистота и добродетел и затуй делата ти са разгневили Бога, защото те не подхождат на рицар, поел да извършва свят подвиг. И видението ти е знак, че вярата в теб е неукрепнала и си изпълнен с грехове, та ще идеш в преизподнята, ако се разкаеш за стореното.

Ето, помни тези думи и отхвърли славолюбието и гордостта от себе си, тъй като неведнъж си сторил грях спрямо създателя наш. И пази се от вечните адски мъки, защото от всички земни рицари най-много скърбя за теб, понеже добре ми е известно, че нямаш равен измежду грешните земни люде.

Сетне тя споделила храната си със сър Ланселот. И след обеда той я оставил с милостта божия и си тръгнал. И скоро стигнал в една дълбока долина и там видял широка река и висока планина. И друг път нямало, та трябвало да мине през буйната вода. Тогава се помолил Богу и с леко сърце поел напред.

Ала като минал на другия бряг, видял насреща си въоръжен рицар на кон, целия в черно. И без да каже ни дума, онзи повалил коня на сър Ланселот и се изгубил незнайно накъде. А сър Ланселот свалил шлема и оставил щита си и благодарил Богу за това приключение.

Тук прекъсва разказът за сър Ланселот и започва историята на сър Гауейн, която е Книга шестнайсета.

Книга шестнайсета

Глава 1

Как на сър Гауейн омръзнало да търси Светия граал и какъв чуден сън видял

След като се разделил с другарите си, сър Гауейн дълго странствал, без да извърши никакъв подвиг, защото не срещнал дори една десета част от чудните приключения, които се изпречвали на пътя му преди туй. Така странствал сър Гауейн от празника Света троица до Архангеловден, без да премери сили в достойно приключение.

Ала случило се най-подир, че веднъж сър Гауейн срещнал сър Ектор де Марис и двамата твърде се възрадвали един другиму. И разказали си те всичко, що им се било случило, и се чудели, че не ги спохождат никакви приключения.

— Истина ви казвам — рекъл сър Гауейн на сър Ектор, — омръзна ми вече да странствам и не ми се скита повече по чужди земи.

— Едно нещо много ме учудва — рекъл сър Ектор, — срещнах вече двайсет рицари, мои другари, и всички се оплакват от същото.

— Аз пък се чудя — рекъл сър Гауейн, — къде ли е сър Ланселот, брат ви?

— Истина ви казвам — рекъл сър Ектор, — нищо не съм чувал за него, нито за сър Галахад, Персивал или сър Борс.

— Не мислете за тях — рекъл сър Гауейн, — защото те четиримата нямат равни сред земните рицари. И ако не беше един грях, сър Ланселот щеше да превъзхожда всички ни, ала ако не се очисти от порока, не ще постигне повече от нас. И ако тези четирима се съберат заедно, никой не може да устои насреща им. И знайте, че не успеят ли те да намерят Светия граал, напразни ще са усилията на всички други, що го търсят.

Така яздили заедно Ектор и Гауейн осем дни и една събота стигнали до стар параклис, който изглеждал твърде запуснат, та явно било, че никой не ходел там. Слезли тогава те от конете, подпрели копията си на портата и влезли в параклиса, та дълго се молили, а подир туй седнали да отдъхнат. И ето че както разговаряли за това-онова, налегнала ги дрямка и заспали и насън видели чудни приключения.

На сър Гауейн се сторило, че стои сред ливада, цялата покрита с треви и цветя, и на нея имало около едно хранило сто и петдесет бика, все едри и черни освен три, които били бели. И единият от тях имал черно петно, а другите били чисти и от бели по-бели. И тези три бика, що били тъй чисти, били вързани с две здрави въжета. И останалите бикове рекли: „Да идем да търсим по-добра паша.“ И някои от тях отишли и после се върнали, ала били тъй измършавели, че едва се държали на крака. И от белите бикове се върнал само един, а другите два не се върнали. И като дошъл този бял бик сред другите, те заревали, че не им стига пашата. И тогава тръгнали едни насам, други натам. Ето това видял в съня си сър Гауейн тази нощ.

Глава 2

За видението на сър Ектор и как Гауейн се сражавал със своя побратим Юуейн Отчаяни

Ала сър Ектор бил споходен от твърде различно видение. Сторило му се, че той и брат му сър Ланселот слизат от колесница и се мятат на коне. И тогава единият рекъл на другия: „Да вървим да търсим туй, що няма да намерим.“ И привидяло му се още, че някакъв мъж надвил сър Ланселот, взел му доспехите и го облякъл в друга дреха, цялата във възли, а сетне го сложил да яхне магаре. И сър Ланселот яздил магарето, додето стигнал до един извор с чудна бистра вода. И там слязъл да утоли жаждата си, ала щом се навел да пийне от водата, тя се отдръпнала от него. Като видял това, сър Ланселот се обърнал и поел натам, отдето бил дошъл.

А в туй време той самият, сър Ектор, стигнал до дома на един богат човек, дето имало сватба. И там видял крал, който му рекъл: „Рицарю, тук няма място за теб.“ И той се върнал, отдето бил дошъл.

И тъй, най-подир Гауейн и Ектор се събудили и всеки разказал на другия видението си, та двамата твърде се чудили.

— Истина ви казвам — рекъл Ектор, — не ще намеря покой, додето не чуя вести за брат си Ланселот.

И както разговаряли тъй, видели пред себе си една ръка до лакътя, покрита с червена коприна, на ръката висяла стара юзда, а юмрукът стискал голяма свещ с ярък пламък. И ръката минала край тях, влязла в параклиса и изчезнала незнайно къде. И тозчас се разнесъл глас, който рекъл:

— Недостойни и грешни рицари, вяра и твърдост ви липсват и затуй не ще заслужите Светия граал.

Тогава пръв проговорил Гауейн и рекъл:

— Ектор, чу ли тези думи?

— Да, кълна се — рекъл сър Ектор, — всичко чух. Затуй нека идем при някой отшелник, за да ни разясни сънищата, тъй като, струва ми се, напразно се трудим.

И те поели на път и стигнали в една долина, дето срещнали оръженосец на кон и го поздравили най-любезно.

— Сър — рекъл Гауейн, — можеш ли да ни упътиш към килията на някой отшелник?

— Има тук наблизо един на ей онзи хълм, ала пътят е толкоз стръмен, че кон не може да мине по него, затуй ще трябва да идете пешком. Там ще видите бедна колиба и в нея живее Насиен отшелника, най-светият човек в тази страна.

И те се разделили. И скоро срещнали в една долина въоръжен рицар, който, щом ги съгледал, предложил им да се сражават с него.

— Кълна се в Бога — рекъл сър Гауейн, — откак тръгнах от Камелот, само един рицар ме е предизвикал на двубой.

— Нека аз да се сражавам с него — рекъл Ектор.

— Не — рекъл Гауейн, — ще сторите туй едва ако аз бъда победен. Тогава не ще имам нищо против да изпитате силите си.

И тъй, приготвили се те за двубой и с все сила пришпорили конете си и връхлетели един връз друг, та щитовете им се строшили, а ризниците се разкъсали и двамата си нанесли люти рани. И сър Гауейн бил прободен в лявата страна, ала другият рицар бил пронизан в гърдите, та копието излязло през гърба му. Паднали тогава те от седлата и при падането копията им се строшили. И Гауейн тозчас се изправил, сложил ръка на меча и вдигнал щит. Ала всичко туй било напразно, защото другият рицар нямал сили да стане и да продължи боя. Тогава сър Гауейн рекъл:

— Трябва да се признаете за победен и да просите милост, инак ще ви убия.

— Ах, благородни рицарю — рекъл онзи, — аз умирам вече. Затуй, заклевам ви в името божие и в рицарското ви благородство, заведете ме в манастир да получа свето причастие.

— Сър — отвърнал Гауейн, — не знам тук наблизо да има света обител.

— Сър — рекъл рицарят, — сложете ме на седлото пред вас и аз ще ви посоча пътя.

Качил го Гауейн на коня и седнал зад него да го придържа и тъй стигнали до един манастир, дето ги приели както подобава. И тогава снели въоръжението на рицаря и му дали свето причастие. Сетне той помолил Гауейн да измъкне върха на копието от тялото му. Ала преди да стори туй, сър Гауейн го запитал кой е, понеже не го познал.

— Аз съм от двора на крал Артур — рекъл той — и бях рицар на Кръглата маса. И знайте, че ние с вас бяхме побратими, ала сега вие, сър Гауейн, ме погубихте. Затуй ще ви кажа, че името ми е Юуейн Отчаяни и съм син на крал Уриенс, а тук ме доведоха странстванията ми за Светия граал. И дано Господ ви прости за туй, що сторихте, тъй като навеки ще се разказва как един побратим е убил друг.

Глава 3

Как сър Гауейн и сър Ектор отишли в една света обител да се изповядат и как разказали на отшелника виденията си

— Горко ми — рекъл Гауейн, — голяма злина извърших.

— Не скърбете — рекъл Юуейн, — щом е дошъл часът да намеря смъртта си, не съжалявам, защото не бих могъл да загина от ръката на по-достоен мъж. Ала като се върнете в двора, предайте на моя господар крал Артур и на всички, що са останали живи, моите почитания и нека си спомнят за мен в името на някогашното ни другарство.

Тогава Гауейн заплакал, а също и Ектор.

После сам Юуейн с помощта на Гауейн измъкнал копието от раната и душата му напуснала тялото. Сетне сър Гауейн и сър Ектор го погребали както подобава на кралски син и изписали на гроба името му и от чия ръка е погубен.

Подир туй Гауейн и Ектор си тръгнали оттам дълбоко опечалени от сполетялата ги беда и яздили, додето стигнали до стръмния склон на хълма. Тогава завързали конете си и поели пешком към отшелническата килия. И като стигнали на върха, съгледали бедна колиба с малък параклис и до нея дворче, дето отшелникът Насиен събирал билки, тъй като от дълги години вече не вкусвал друга храна. И щом видял той да се приближават странстващи рицари, поздравил ги и те отвърнали на поздрава му.

— Любезни лордове — рекъл той, — какво приключение ви води насам?

— Сър — отвърнал Гауейн, — дошли сме да поговорим с вас и да се изповядаме.

— Сър — рекъл отшелникът, — готов съм.

И те му казали много неща за себе си, та той скоро разбрал кои са и решил да им помогне доколкото може. Тогава Гауейн първи му открил видението си в параклиса, а и Ектор разправил, което вече чухте.

— Сър — рекъл отшелникът, — тучната ливада и стадото бикове са знак за Кръглата маса. Самата ливада е кротостта и смирението, защото те са вечно живи и свежи и човек никога не може да победи кротостта и смирението. Затуй била създадена Кръглата маса и рицарското благородство на събраното там братство било толкова голямо, че никому не било по силите да ги победи, защото хората казвали, че тя е свързана с кротост и смирение. И тези сто и петдесет бика ядели от хранилото, а не пасели от ливадата, тъй като сърцата им трябвало да бъдат изпълнени с кротост и смирение, а те били горди и черни освен три от тях. И тези бикове са дружината от Кръглата маса и са черни поради своите грехове и порочност, защото черното е знак, че не са извършили добри и праведни дела. А ето какво означават трите бели бика, макар единият от тях да имал черно петно — белите са сър Галахад и сър Персивал, които са чисти и непорочни, а този с петното е сър Борс де Ганис, защото само веднъж е нарушил целомъдрието си и оттогава насетне е чист и непорочен и затуй всичко е изкупил и грехът му е опростен. И тези три бика били вързани за шиите, защото са трима непорочни рицари и не знаят що е горделивост. А черните бикове, дето рекли „Да вървим“, са рицарите, които на празника Петдесетница се врекли да търсят Светия граал, без да се покаят за греховете си: и за тях не ще се намери място в ливадата на кротостта и смирението. И затуй се лутали из диви и пусти земи, които означават смърт, защото мнозина от тях ще загинат там и един друг ще се избият, бидейки грешни, а тези, които се избавят, тъй ще измършавеят, че ще се чудят хората. И от трите бели бика единият ще се върне, а другите два — не.

Глава 4

Как отшелникът изтълкувал съня им

Сетне Насиен рекъл на Ектор:

— Истина е, че ти и сър Ланселот сте слезли от една колесница и тя е знак за властта и могъществото, от които произхождате. Ала вие двамата търсите онова, що нивга не ще намерите — сиреч Светия граал, и в него е съхранена тайната на Господа наш Иисуса Христа. Туй, дето сър Ланселот паднал от коня си, означава, че се е отказал от гордостта и е прегърнал смирението, тъй като се е разкаял за греховете си и е молил за опрощение и Господ-Бог го е облякъл в дреха, цялата на възли — това е власеницата, дето той носи всекидневно. А магарето, що язди, е твар смирена, понеже Иисус не е яздил кон, ни жребец. И затова магарето, което си видял в съня си да язди сър Ланселот, означава кротост и смирение. А изворът, чиято вода се е отдръпнала, когато пожелал да пийне от нея, е висшата божия милост — колкото повече я търси човек, толкова по-силно става желанието му да я намери. А когато сър Ланселот се приближил до Светия граал, той разбрал в смирението си, че не е достоен да стои тъй близо до свещения съсъд, понеже дълги години тънел в смъртен грях. Ала щом се навел да пие от извора, той съзрял чудно пророчество на Светия граал. И тъй като е служил на дявола толкоз дълго, ще изкупва греховете си в мъчение двайсет и четири дни, защото двайсет и четири години е бил слуга на дявола. Сетне ще напусне тукашните земи и ще се върне в Камелот и там ще разкаже за приключенията, що са му се случили.

А сега ще ви открия какво означава ръката със свещта и юздата. Тя е знак за Светия Дух, в който живее извечната божия милост, а юздата е въздържанието. И когато тази юзда усмири сърцето на християнина, тя го въздържа да не изпадне в смъртен грях. А свещта и ярката й светлина означават верния път към Христа. И вие сте чули думите: „Недостойни и греховни рицари, три неща ви липсват — милосърдие, въздържание и праведност“, затуй не ще ви осени благото да заслужите Светия граал.

Глава 5

За добрия съвет, който им дал отшелникът

— Истина е — рекъл Гауейн, — всичко, що ни каза, е вярно, виждам това добре. Ала сега, моля те, праведни и свети отче, открий ми, защо не срещнахме за наша слава толкова много приключения както обикновено?

— На драго сърце ще ви кажа — рекъл светият старец. — Приключенията на Светия граал, които вие и мнозина други са тръгнали да търсят, не са отредени за грешници. Затуй не се чудете, ако и вие, и мнозина други не успеят да ги намерят, защото ти си рицар недостоен и жесток, а праведният никога не ще погуби човек. И смея да кажа, че макар сър Ланселот да бе грешник, откак е поел да търси Светия граал, той не е убил никого и никого не ще убие, додето се върне в Камелот, тъй като се е врекъл да отхвърли греха от себе си. И ако не му липсваше твърдост и не бе готов в помислите си пак да се върне на стария път, щеше да бъде вторият след Галахад достоен да извърши този подвиг. Ала Бог прозира в помислите му и познава неговото непостоянство. Въпреки това той ще умре като свят човек и не ще има равен на себе си измежду грешниците земни.

— Сър — рекъл Гауейн, — разбирам от думите ти, че поради греховете си не сме достойни да извършим този подвиг.

— Истина е — рекъл светият старец. — И още стотина като вас не ще постигнат друго, освен да се посрамят.

И след като чули това пророчество, те го оставили с божията милост. А светият старец повикал Гауейн и му рекъл:

— Дълги години изминаха, откакто бе посветен в рицарство, ала нито ден не си служил на своя създател, та сега си старо дърво без листа и плодове. Затуй помисли си как да предадеш Богу поне голата кора, тъй като листата и плодовете принадлежат на дявола.

— Сър — рекъл Гауейн, — ако имах време, щях да разговарям с теб още дълго, ала другарят ми сър Ектор вече тръгна и ме чака при онзи хълм.

— Върви — рекъл светият старец, — ала помни съвета ми.

Тогава Гауейн се простил с него и отишъл при Ектор. И тъй, двамата възседнали конете и яздили, додето стигнали до къщата на един горски пазач и там намерили добър подслон. А на сутринта се разделили с домакина си и дълго яздили, без да ги споходи някакво приключение.

Глава 6

Как сър Борс срещнал един отшелник и как се изповядал и какво изкупление му било наложено

Когато сър Борс тръгнал от Камелот, срещнал един монах, яхнал магаре, и го поздравил. И светият старец тозчас познал, че той е от странстващите рицари, поели да търсят Светия граал.

— Кой сте вие? — запитал светият старец.

— Сър — отвърнал другият, — аз съм рицар и търся съвет как да намеря Светия граал, понеже, който успее да извърши този подвиг, ще спечели голяма слава тук на земята.

— Вярно е — рекъл светият старец, — това е истина, защото той ще бъде най-славният рицар на света и пръв сред другарите си. Ала трябва да знаете, че никой не ще заслужи тази чест без душевно съвършенство и покаяние.

И те продължили пътя си заедно, додето стигнали до една отшелническа обител, и там светият старец предложил на Борс да нощува при него. И той слязъл от коня, свалил доспехите си и помолил да бъде изповядан. Тогава двамата отишли в параклиса и той изповядал всичките си грехове. Сетне яли хляб и пили вода заедно.

— Чуйте ме — рекъл светият старец, — ще ви помоля да не слагате в уста нищо друго, докато не седнете на масата, дето ще бъде Светия граал.

— Сър — рекъл Борс, — съгласен съм, ала отде знаете, че ще седна там?

— Тъй е — рекъл светият старец, — знам това добре, ала малцина от другарите ви ще бъдат с вас.

— На драго сърце ще приема всяко изпитание, що Бог ми изпраща — рекъл сър Борс.

— Освен това — рекъл светият старец — в знак на покаяние вместо риза ще носите ей тази дреха. Затова, моля ви, свалете одеждите си, а също и ризата.

И той ги свалил, а сетне сложил алена одежда, която трябвало да носи вместо риза, додето заслужи в странстванията си Светия граал. И светият старец разбрал, че Борс е водил чист и праведен живот, и за своя почуда узнал, че той само един-единствен път се е отдал на плътска страст и тогава от него била зачената Бялата Елена. Сетне Борс сложил доспехите си, простил се със стареца и тръгнал.

И недалеч от това място видял старо дърво, а на него огромна птица. И дървото било съвсем сухо, без листа, а птицата седяла на върха и до нея имало млади птичета, умрели от глад. И птицата се кълвяла с големия си, остър клюн. И кръвта на огромната птица текла, додето тя издъхнала сред малките си, а малките се съживили от кръвта на голямата птица. И като видял всичко това, Борс се досетил, че му е открито чудно знамение. Та щом разбрал, че голямата птица не ще оживее, яхнал коня си и продължил по пътя си. И случило се привечер да стигне до една висока и здрава кула и там спрял да нощува.

Глава 7

Как сър Борс се подслонил при една дама и как приел да се сражава като неин застъпник за земите й

И като свалил доспехите си, завели го във високата кула, дето живеела дама, млада, стройна и красива. И тя го приела твърде радушно, сложила го да седне до нея, а сетне наредила да приготвят трапеза с месо и най-богати блюда. Видял това сър Борс и си спомнил за дадения обет, та заръчал на един оръженосец да му донесе вода и онзи му донесъл. Тогава той надробил хляб в нея и това вечерял.

— Ах — рекла дамата, — струва ми се, че не ви се нравят ястията ми.

— Напротив, господарко — рекъл сър Борс, — Бог да ви благослови, ала днес не бива да ям друго.

И тя не казала нищо повече, тъй като не желаела да го гневи. А като вечеряли, дълго разговаряли за това-онова. Тогава дошъл един оръженосец и рекъл:

— Господарко, до утре трябва да намерите рицар, готов да се сражава за този замък, а също и за земите наоколо, инак сестра ви утре ще ви го отнеме, затуй опитайте се да откриете воин, който да защити правото ви в двубой с Придам Черни.

Тогава тя заридала и рекла:

— Ах, Боже милостиви, защо ми даде власт над тези земи, които сега трябва да загубя без причина и право?

И като чул думите й, сър Борс рекъл:

— Аз ще ви помогна.

— Сър — рекла тя, — чуйте какво ще ви разкажа. Имаше тук някога крал на име Аниус, който владееше всички тези земи. И случи се за зла чест, че залюби той една дама, много по-възрастна от мен, и на нея даде всички свои земи и рицари. И тогава тя заживя със зли обичаи и успя да погуби мнозина от родствениците му. Като видя това, той я прогони от тези земи и подари на мен всичките си владения. Ала когато този достоен крал умря, онази дама започна да воюва с мен и много от хората ми унищожи, а други обърна против мен, та няма кой да ме защити. Остави ми само тази висока кула, ала сега заплашва, че и нея ще ми вземе, ако не намеря рицар, който да се сражава с нейния застъпник.

— Кажете ми — рекъл сър Борс, — кой е този Придам Черни?

— Сър — рекла тя, — той е най-свирепият боец в тези земи.

— Сега можете да известите на тази дама, че сте намерили рицар, който да се сражава с Придам Черни в името на Бога и във ваше име.

Тогава дамата твърде се възрадвала и пратила вест, че е готова да защити правата си. И най-любезно настанила тя сър Борс тази нощ, ала той отказал да легне в постелята, а се изпънал на пода, както бил се врекъл да прави, додето не заслужи Светия граал.

Глава 8

За видението, което се явило на сър Борс в съня му, и как се сражавал и победил противника си

И щом заспал, споходило го чудно видение. Долетели при него две птици, едната бяла като лебед, а другата съвсем черна, ала тя не била тъй голяма, както бялата и твърде приличала на гарван. Тогава бялата птица се приближила до него и рекла: „Ако ме нахраниш и ми служиш, ще ти даря всички богатства на света и ще те направя бял и прекрасен като мен.“ Сетне бялата птица си отишла, а до него застанала черната и му рекла: „Ако желаеш, утре служи на мен и не ме презирай, макар да съм черна, защото моята чернота струва повече от нейната белота.“ И си отишла.

После му се явило друго видение: сторило му се, че стои сред просторна зала, напомняща църква, и вътре отляво имало молитвена пейка, проядена от червеи. А отдясно имало два цвята подобни на лилии и единият се накланял към другия, сякаш да му отнеме всичката белота, ала свят старец ги разделил, за да не се докосват. Тогава от всеки цвят разцъфнали много цветове и изобилни плодове. И сторило се на сър Борс, че светият старец рекъл:

— Няма ли да постъпи твърде неразумно онзи, който остави тези два цвята да загинат, за да рухне гнилото дърво наземи?

— Сър — рекъл Борс, — струва ми се, че нищо не ще спаси туй дърво.

— Пази се — рекъл светият старец — и с теб да не се случи същото.

Тогава сър Борс се събудил, сторил кръстен знак на челото си, станал и облякъл доспехите си.

И ето че влязла господарката на кулата, поздравила го и той отвърнал на поздрава й. А сетне се отправили в един параклис и там чули службата. Подир туй дошли няколко рицари, които дамата била пратила да повикат, за да заведат сър Борс на полето на битката. Тогава той поискал доспехите си и като се въоръжил, дамата го помолила да се подкрепи.

— Не, господарко — рекъл той, — не ще вкуся храна, додето не доведа докрай двубоя, както повели Бог.

И с тези думи скочил на коня и тръгнал с всичките рицари и слуги. И когато двете дами се срещнали, тази, за която щял да се сражава сър Борс, упрекнала другата и рекла:

— Сестро моя, голяма неправда сторихте, като ми отнехте земите, които ми даде крал Аниус, ала въпреки туй не желая да започваме тази битка.

— Не ваш е изборът сега — рекла другата, — освен ако защитникът ви се признае за победен.

Тогава провъзгласили, че земите ще принадлежат на тази от дамите, чийто рицар заслужи победата.

И тъй, отдалечили се двамата всеки в своя край на полето, а после връхлетели един връз друг с такава ярост, че пробили щитовете и ризниците си и си нанесли люти рани, а копията им се разлетели на парчета. Сблъскали се тогава те втори път и рухнали наземи с все конете, ала не паднали от седлата. Тозчас скочили на крака, грабнали в ръка мечове и си нанесли тежки удари по главите, та отворили един другиму люти и дълбоки рани и кръвта рукнала по телата им. И разбрал сър Борс, че е срещнал по-изкусен противник в боя, отколкото предполагал, защото този Придам бил отличен рицар, отвръщал на всеки удар с удар и ранил неведнъж сър Борс и макар сам да получил много рани, този Придам се хвърлял отново напред с всички сили. Забелязал това сър Борс и умело се бранил, додето онзи напълно се изтощил. Тогава удвоил ударите си и го притиснал, та другият се отдръпнал назад в смъртен страх. И както отстъпвал, паднал възнак на земята, а сър Борс дръпнал шлема от главата му с такава сила, че го смъкнал, а сетне го ударил с плоското на меча си по лицето и му казал да се предаде, защото инак щял да го убие. Тогава той помолил за пощада и рекъл:

— Благородни рицарю, в името божие, не ме убивай и аз обещавам никога да не воювам против твоята дама и винаги да й служа.

И като чул това, Борс му подарил живота, а старата дама побягнала с всичките си рицари.

Глава 9

Как благодарение на сър Борс дамата си възвърнала владенията и как той си тръгнал, а също и как срещнал сър Лионел, вързан и шибан с тръни, и за една девица, която водели към позор

После сър Борс отишъл при всички онези, що власт вали над земи, които по право принадлежали на дамата, и им казал, че ще ги погуби, ако не служат на законната господарка на тези земи. И много от тях се заклели във васалска вярност, а тез, що не пожелали да го сторят, били прогонени от земите им.

Така тази млада дама си възвърнала владенията чрез чудната храброст на сър Борс де Ганис. И когато във всички тамошни земи се възцарил мир, сър Борс се простил с дамата и си тръгнал, а тя от сърце му благодарила и искала да го възнагради богато, ала той отказал.

И тъй, яздил той целия този ден, а вечерта намерил подслон при една дама, която добре го познавала и твърде му се зарадвала.

А на сутринта, щом се зазорило, сър Борс отново поел на път, та към пладне навлязъл в гъста гора и там му се случило чудно приключение. Срещнал той на един кръстопът двама рицари, които водели брат му сър Лионел съвсем гол върху кон, с ръце, вързани пред гърдите му. И тези рицари държали в ръце тръни и го шибали с тях тъй жестоко, че кръв се стичала от стотина рани по тялото му, ала той не проронвал ни дума, защото като мъж със смело сърце понасял всичко, сякаш не изпитвал никаква болка.

Тозчас сър Борс се приготвил да се притече на помощ на брат си, ала като се огледал, видял от другата страна да се приближава един рицар, който водел красива дама и се канел да я скрие в най-гъстата част на гората, за да не я намерят онези, що го преследвали. А тя, без да губи надежда, извикала с висок глас:

— Света Дево, помогни на своята слугиня!

Тогава забелязала сър Борс и щом се доближила до него, разбрала, че е рицар на Кръглата маса, от когото може да очаква помощ, и го замолила тъй:

— В името на Господа, комуто служиш, в името на рицарската си чест и в името на благородния крал Артур, който навярно те е посветил в рицарство, помогни ми и не позволявай да бъда опозорена от този рицар.

Като чул тези думи, Борс дълбоко се опечалил и не знаел как да постъпи. „Защото — рекъл си той, — ако оставя брат си в беда, той ще бъде убит, а аз за нищо на света не желая да се случи това. Ако пък не помогна на девицата, тя ще бъде навеки опозорена и ще загуби девствеността си, която никога не ще може да си възвърне.“

Тогава вдигнал очи към небето и рекъл през сълзи:

— Преблаги Господи Иисусе Христе, чийто слуга съм, съхрани брат ми Лионел и дано онези рицари не го убият, а аз от любов към теб и Дева Мария ще помогна на тази девица.

Глава 10

Как сър Борс се отказал да помогне на брат си и избавил девицата и как му казали, че Лионел е мъртъв

Тогава той се спуснал срещу рицаря, който водел дамата, и викнал:

— Рицарю, пусни тази девица или ще умреш!

И онзи свалил девицата от коня си и се приготвил за бой и макар да нямал копие, нищо друго не липсвало във въоръжението му. И тъй, вдигнал той щит и изтеглил меч, ала Борс връхлетял с копието си връз него с такава сила, че пробил щита и ризницата му и го пробол в лявото рамо, та със страшна сила го повалил на земята. И като изтеглил Борс копието от раната му, той паднал в несвяст. Тогава Борс отишъл при девицата и рекъл:

— Какво ще кажете? Мисля, че засега сте избавена от този рицар?

— Моля ви, сър — рекла тя, — заведете ме обратно там, отдето ме грабна този рицар.

— На драго сърце ще го сторя — рекъл той, взел коня на ранения рицар, качил дамата на седлото му и я отвел където пожелала.

— Благородни рицарю — рекла тя, — вие извършихте много по-голям подвиг, отколкото предполагате, защото, ако бях изгубила девството си, петстотин души щяха да загинат поради това.

— Кой беше онзи рицар, дето ви отвлече в гората?

— Повярвайте ми — рекла тя, — той е мой братовчед. И не знам с каква хитрост го е изкушил дяволът, ала вчера тайно ме взе от баща ми, а нито аз, нито някой от бащините ми хора подозираха нещо лошо. И ако ме беше лишил от девствеността ми, той щеше да умре за този грях на плътта си и да бъде навеки опозорен и посрамен.

И както разговаряла тъй с него, дошли дванайсет рицари, поели да я търсят, и тя им разказала как Борс я избавил. Тогава те твърде се зарадвали и го поканили да иде при баща й, могъщ владетел, който щял да го приеме най-радушно.

— Истина ви казвам — рекъл Борс, — сега не мога да дойда, тъй като ме чакат още много приключения в тези земи.

Сетне той ги оставил с милостта божия и тръгнал да търси брат си Лионел по дирите на конете и дълго, дълго яздил.

Най-подир застигнал един старец в монашески дрехи, яхнал черен като смола кон, и той го запитал:

— Любезни рицарю, накъде сте поели?

— Сър — отвърнал Борс, — търся брат си, когото видях неотдавна двама рицари да бият с тръни.

— Ах, Борс, не се трудете напразно и недейте храни лъжливи надежди, защото ще ви открия истината — той е мъртъв.

И тогава му показал в един храст труп на убит мъж и на Борс се сторило, че това е тялото на Лионел. И толкова се наскърбил, че паднал в несвяст на земята и дълго лежал така. И като се съвзел, рекъл:

— Скъпи братко, тъй като сме вече разделени, не ще намеря от днес насетне радост. Нека Господ, комуто служа, ме утеши.

И с тези думи вдигнал леко тялото и го сложил на седлото пред себе си. После запитал стареца:

— Можете ли да ми покажете някой параклис, дето да предам на земята това тяло?

— Елате с мен — рекъл той, — знам един параклис наблизо.

И те яздили заедно, додето стигнали висока кула, до която имало стар порутен параклис. Тогава двамата слезли от конете и положили тялото в мраморна гробница.

Глава 11

Как сър Борс разказал съня си на един сеят старец и какъв съвет получил от него

— Сега ще го оставим тук — рекъл светият старец — и ще идем да се подслоним някъде, а утре ще се върнем да отслужим опелото.

— Сър — рекъл Борс, — вие свещеник ли сте?

— Да, свещеник съм — рекъл онзи.

— Тогава, моля ви, разтълкувайте ми един сън, който видях снощи.

— Говорете — рекъл той.

И Борс започнал да му разказва за голямата птица, която видял в гората, а сетне му разправил за черната и бялата птица, за гнилото дърво и за белите цветове.

— Сър, една част ще ви обясня сега, а останалото утре. Бялата птица е една прекрасна и богата благородна дама, която отдавна ви люби и ако вие отхвърлите любовта й и не се смилите над нея, тя ще умре. А черната птица ще ви накара да я отритнете. Не от страх и не от боязън пред Бога ще я отритнете вие, а от желание да запазите непорочността си и да надвиете земното славолюбие. Ала ако я отритнете, ето какво ще ви се случи — сър Ланселот, храбрият рицар и ваш родственик, ще умре. И хората ще казват, че сте убиец и на брат си сър Лионел, и на братовчед си сър Ланселот от Езерото. Лесно можеше да го спасите и избавите вие, ала предпочетохте да спасите една девица, която с нищо не ви е близка. Затуй помислете си кое е по-голямото зло — смъртта на брат ви или това да допуснете тя да изгуби девствеността си. — Сетне го запитал: — Разбрахте ли сега смисъла на съня си, както ви го разтълкувах?

— Да, кълна се — отвърнал Борс, — разбрах и схванах всичко, що ми обяснихте и разтълкувахте за съня ми.

Тогава старецът с черните дрехи му рекъл:

— Знайте, че ще бъдете виновен, ако сър Ланселот, вашият братовчед, умре.

— Сър — рекъл Борс, — никак не бих желал да се случи това, защото уверявам ви, нищо не би ме опечалило повече от туй да стана причина за смъртта на сър Ланселот от Езерото.

— Избирайте едното или другото — рекъл светият старец.

Сетне завел Борс в една висока кула, дето намерили много рицари и дами, и дамите му рекли „добре дошъл“ и свалили доспехите му. И като останал по дрехи, донесли му мантия, подплатена с хермелин, и го загърнали с нея. И така му се радвали те и го веселили, че той забравил мъката и скръбта си и предал сърцето си на прелестите и насладите край себе си, та не мислел вече ни за брат си сър Лионел, ни за братовчед си сър Ланселот от Езерото. И ето че излязла от покоите си и дошла при него най-прекрасната дама, що бил виждал, и пременена по-богато дори от кралица Гуиневир или коя да е друга знатна дама.

— Вижте, сър Борс — рекли всички, — това е дамата, на която служим. Тя е най-богатата и най-красивата на света и ви люби повече от всеки друг рицар и не желае никой освен вас.

Като чул тези думи, сър Борс твърде се смутил. Ала тя му се поклонила и той й отвърнал с поклон. После двамата седнали и заговорили за различни неща, додето най-подир тя го помолила да бъде неин възлюбен, защото него обичала повече от всеки друг и щяла да го направи най-богат на света.

И тъй, слушал думите й Борс и изпаднал в душевен смут, защото не искал да загуби непорочността си и не знаел какво да й отговори.

Глава 12

Как дяволът в женски образ искал да изкуши сър Борс да наруши обета си и как с божията милост той се избавил

— Уви, Борс — рекла тя, — нима не ще изпълните желанието ми?

— Господарко моя — отвърнал Борс, — няма друга дама на света, за която бих сторил това с по-голяма готовност, ала брат ми лежи мъртъв, наскоро убит.

— Ах, Борс — рекла тя, — толкоз отдавна ви любя заради голямата красота, що виждам у вас, и заради голямата храброст, що съм чула да притежавате, че тази нощ непременно трябва да ми дарите любовта си, затуй ви моля да не ми отказвате.

— Истина ви казвам — рекъл той, — не ще го сторя в никакъв случай.

Тогава тя заридала тъй горко, сякаш щяла да умре, и рекла:

— Ах, Борс, с тези свои думи ме тласкате към смъртта. — И като го хванала за ръка, помолила го да я погледне. — И сам ще видите, че ще умра от любов към вас.

— Няма да ви погледна — рекъл той.

Тогава тя излязла от покоите и се изкачила с дванайсет дами на върха на кулата, а една от дамите извикала:

— Ах, любезни рицарю сър Борс, смилете се над нас и изпълнете желанието на нашата господарка, защото, ако не го изпълните, всички ние ще умрем заедно с нея, като се хвърлим от тази висока кула, и ако допуснете да загинем заради такава дреболия, всички благородни дами и девици ще ви презират.

Погледнал той нагоре и всички тези знатни дами му се сторили тъй красиви и пребогато пременени, че много му дожаляло за тях. Ала въпреки туй твърдо решил, че ще е по-добре всички те да погубят душите си, нежели той да погуби своята. И тогава те до една в миг се хвърлили на земята. Като видял това сър Борс, изпълнил се със смут и почуда и сторил кръстен знак пред гърдите си и върху челото.

И тозчас чул страховит тътен и грозни викове, сякаш всички дяволи на ада се били събрали около него. И изведнъж изчезнали и кулата, и благородните дами, и параклисът, дето бил оставил брат си. Тогаз Борс вдигнал ръце към небето и рекъл:

— Преблаги Господи Боже, спасен съм чрез чудото ти!

Сетне взел доспехите си, яхнал коня и поел по пътя си.

И ето че не след дълго чул да бие камбана някъде от дясната му страна, отправил се натам и скоро видял манастир, заграден с високи стени, и го пуснали да влезе вътре. Досетили се братята, че е от рицарите, що търсят Светия граал, въвели го в една килия и свалили доспехите му.

— Праведни люде — рекъл сър Борс, — ако има сред вас някой свят човек, моля ви, позволете ми да говоря с него.

Тогава един от братята го завел при абата в манастирския параклис. И сър Борс го поздравил, а другият отвърнал на поздрава му.

— Сър — рекъл Борс, — аз съм странстващ рицар.

И му разказал всичките си приключения.

— Благородни рицарю — рекъл абатът, — не знам що за човек сте, ала нивга до днес не съм допускал, че рицар на вашата възраст може тъй твърдо да отстоява вярата на нашия Бог Иисус Христос. Вървете тази нощ да си починете, защото сега е твърде късно да чуете съветите ми, а утре ще ви поуча както мога.

Глава 13

За светото причастие, което абатът дал на сър Бора, и за неговите поучения

И тази нощ сър Борс бил посрещнат най-гостоприемно, а на сутринта изслушал литургията. Тогава абатът отишъл при него и му рекъл „добро утро“ и Борс отвърнал със същото, а сетне му разказал, че е поел да търси Светия граал и че един свят мъж му е заръчал да яде само хляб и да пие само вода.

— Господът наш Иисус Христос ти се е явил в образа на птица, защото той понесе велики страдания заради нас на кръста и проля кръвта на сърцето си за човешкия род. И туй, що си видял, е било знак и подобие на Светия граал, тъй като кръвта, пролята от голямата птица, възкресила малките птиченца от смърт към живот. А сухото дърво означава света, който е гол и безплоден без вярата в нашия Бог. Дамата пък, заради която си се сражавал, и крал Аниус, прежният владетел, са образ на Иисус Христос, царя на земния свят.

А това, че си станал застъпник на дамата, означава следното: като си влязъл в битка за нея, ти си приел новия завет на Иисуса Христа и Светата църква. И знай, че другата дама е образ на стария завет и Сатаната, който ден и нощ воюва срещу Светата църква. И твоята борба е била праведна, защото, щом си от Христовите рицари, длъжен си винаги да браниш Светата църква. А черната птица е образ на Светата църква, която казва „черна съм“, ала в действителност е бяла. В бялата птица пък трябва да виждаш дявола и аз ще ти кажа, че лебедът отвън е бял, а отвътре черен, тъй като лицемерието е наглед жълто или бяло и привидно служи на Иисуса Христа, ала е изпълнено отвътре с низки грехове и коварно мами света.

И дяволът е бил онзи, що ти се е явил в образа на свят старец и те е укорил, че си изоставил брат си заради една дама, и сетне те е накарал да повярваш, че е мъртъв, ала той е още жив. И всичко това е сторил, за да те въведе в заблуда и да те изкуши чрез суета и плътска страст, защото е знаел, че сърцето ти е милостиво, и единствената му цел е била да те отклони от благословения подвиг на Светия граал. А черната птица е предвещавала тежката ти борба против красивите дами, които до една били дяволи.

А сега за сухото дърво и бялата лилия: сухото дърво изобразява брат ти Лионел, който е лишен от соковете на добродетелта и затова с право може да бъде наречен гнило дърво, дърво, проядено от червеи, тъй като е погубил много люде и неведнъж е престъпил законите на рицарската чест. А двата бели цвята са знак за две непорочни души — едната е рицарят, който наскоро е бил ранен, а другата е дамата, която ти си избавил. И знай, че единият цвят се е накланял към другия, защото този рицар е искал да я опозори и така да опозори и себе си. А ти, сър Борс, щеше да постъпиш твърде неразумно и да се изложиш на голяма опасност, ако бе допуснал тези два цвята да погинат, за да спасиш гнилото дърво, защото, ако те бяха съгрешили, щяха да бъдат прокълнати. А като си ги спасил, заслужил си хората да те наричат верен рицар и служител на Иисуса Христа.

Глава 14

Как сър Борс срещнал брат си сър Лионел и как сър Лионел искал да убие сър Борс

Тогава сър Борс оставил абата с милостта божия и си тръгнал. И целия този ден яздил, а през нощта се подслонил при една стара дама. На сутринта поел отново на път и скоро стигнал до богат замък сред дълбока долина и срещнал един йомен, който бързал към гората.

— Я ми кажи — рекъл сър Борс, — няма ли тук наблизо някакво рицарско приключение?

— Сър — рекъл онзи, — скоро пред стените на замъка ще бъде устроен голям и чуден турнир.

— Кой ще се сражава в него? — запитал сър Борс.

— Едната дружина ще бъде на Графа на равнините, а другата — на племенника на лейди Хервин.

Тогава Борс решил да отиде на турнира и да види дали не ще срещне там брат си сър Лионел или някой друг рицар, поел да търси Светия граал.

И тъй, тръгнал той към една отшелническа обител край самата гора. И като стигнал там, видял брат си сър Лионел, който чакал в пълно въоръжение пред вратата на параклиса, за да се подслони вътре до сутринта, когато щял да бъде турнирът. И щом го съгледал, сър Борс толкоз се зарадвал, че с думи не ще опишеш радостта му. Тогава слязъл от коня и рекъл:

— Скъпи и любезни братко, откога сте тук?

Ала като го видял, Лионел рекъл:

— Ах, Борс, не се доближавай до мен! Ако чаках твоята подкрепа, отдавна да съм убит, защото, макар да видя как онези двама рицари ме водеха и ме биеха, ти ме изостави в смъртна опасност, за да помогнеш на една дама. Никога до днес брат не се е отнасял тъй недостойно с брат си. И за това ти злодеяние, да знаеш, ще те убия както заслужаваш. Пази се от мен, тъй като, щом се приготвя за бой, ще те погубя!

Като видял гнева на брат си, сър Борс коленичил пред него, вдигнал ръце и дълго го молил да бъде милостив и да му прости за стореното зло.

— Не — рекъл Лионел, — никога не ще получиш от мен пощада. И ако те сразя в битката, кълна се в Бога, ще те убия, тъй като жалко би било да те оставя жив.

И тозчас сложил доспехите, яхнал коня и препуснал насреща му с думите:

— Борс, отбранявай се, защото ще те накажа като престъпник и предател. Ти си най-коварният рицар, излязъл нявга от такъв достоен род като рода на крал Борс де Ганис, баща ни. Затуй възседни коня си и стори каквото можеш. Ако пък не желаеш, ще те нападна тъй, както си пешком и нека позорът бъде мой, а вредата — твоя, защото не ме е грижа за позора.

И като видял, че трябва да се сражава с брат си или да умре, сър Борс не знаел що да стори. Ала сърцето му подсказвало да не вдига ръка срещу него, тъй като Лионел бил по-стар от двамата и той му дължал почит. Коленичил тогава сър Борс пред нозете на коня на Лионел и рекъл:

— Скъпи ми, любезни братко, смили се над мен и не ме убивай, а си спомни за голямата любов, която трябва да храним един към друг.

Ала думите на сър Борс не възпрели Лионел, тъй като дяволът го подтиквал отвътре да убие брат си. И като разбрал, че Борс не ще стане да се сражава с него, Лионел се втурнал отгоре му с коня си, та го съборил възнак на земята и така зле го наранил, че той изгубил свяст при мисълта как ще умре, без да изповяда греховете си. Видял всичко това Лионел и тозчас скочил от коня и посегнал да му отсече главата.

Ала като хванал шлема, за да го смъкне, притичал при тях отшелникът, праведен и свят старец, който бил чул какви думи си разменили, и се хвърлил върху сър Борс.

Глава 15

Как сър Колгреванс се сражавал със сър Лионел, за да спаси сър Борс, и как бил убит отшелникът

И рекъл той на Лионел:

— Ах, благородни рицарю, смили се над брат си и над мен. Ако го убиеш, ще извършиш смъртен грях и голямо зло, защото той е един от най-достойните и най-праведните рицари на света.

— Бог ми е свидетел, отшелнико — рекъл Лионел, — ако не се махнеш оттук, ще убия теб, а него ще пощадя.

— Тъй да бъде — рекъл светият старец, — предпочитам да убиеш мен, защото моята смърт не ще бъде и наполовина тъй тежка загуба, както неговата.

— Щом е тъй — рекъл Лионел, — съгласен съм.

Сетне стиснал в ръка меча и нанесъл на отшелника такъв удар, че главата му се търколила назад. Ала и туй не наситило злата му воля, та хванал брат си за шлема, смъкнал го от главата му и посегнал да го посече.

Ала случило се по волята божия, че Колгреванс, който бил рицар на Кръглата маса, тъкмо тогава минавал оттам. И като видял убития отшелник, твърде се зачудил какво става. После съзрял как Лионел посяга да убие брат си сър Борс, когото той познавал и обичал от все сърце.

Тозчас слязъл бързо от коня, хванал Лионел за раменете и като го издърпал със сила настрана от Борс, рекъл му:

— Лионел, нима искаш да убиеш брат си, един от най-достойните рицари на света? Никой човек с чест не ще допусне това.

— Защо — рекъл Лионел, — ще ме възпреш ли?

Знай, че ако се опиташ да ми попречиш, първо ще убия теб, а после и него.

— Наистина ли си намислил да го убиеш? — рекъл Колгреванс.

— Ще го убия каквото и да казваш — рекъл Лионел. — Той ми стори голямо зло и напълно заслужава да умре.

Сетне се втурнал към него да му отсече главата, ала сър Колгреванс застанал помежду им и рекъл:

— Ако дръзнеш да пристъпиш само още крачка напред, двамата с теб ще се сражаваме.

Като чул тези думи, Лионел вдигнал щита пред гърдите си и го попитал кой е и как се казва, а той му отвърнал, че е Колгреванс, негов другар. Ала и туй не възпряло Лионел и той му нанесъл тежък удар по шлема. Тогава Колгреванс изтеглил меч, тъй като бил твърде храбър рицар, и започнал мъжки да се брани.

И битката им траяла тъй дълго, че най-подир Борс с мъка се надигнал и видял как славният рицар Колгреванс се сражава с брат му заради него. И тежка печал и тревога го изпълнили, защото си мислел, че ако Колгреванс убие родния му брат, навеки ще скърби, а ако брат му убие Колгреванс, самият той ще бъде навеки опозорен.

Тогава се опитал да стане и да ги раздели, ала не могъл да се изправи на крака. И стоял така, додето най-подир видял, че Колгреванс губи сили, понеже Лионел бил извънредно силен и издръжлив рицар и успял да разбие и шлема, и ризницата му, та той загубил много кръв и го чакала сигурна смърт, та чудо било, че още се държи на крака. Видял Колгреванс как сър Борс се мъчи да се привдигне и рекъл:

— Ах, Борс, защо не дойдеш да ме избавиш от смъртната опасност, на която се изложих, за да ти помогна в предсмъртния ти час?

— Не храни надежда — рекъл Лионел — и не се уповавай на силата му, защото никой от вас не ще защити другия, а и двамата ще умрете от моята ръка.

И като чул тези закани, Борс станал и си сложил шлема. И едва тогава видял убития отшелник и горко заридал за него.

Глава 16

Как сър Лионел убил сър Колгреванс и как после искал да погуби и сър Борс

И Колгреванс пак викнал на сър Борс:

— Защо ме оставяте да загина заради вас? Ала ако ви е угодно да намеря тук смъртта си, знайте, че на мен е още по-угодно да умра заради един достоен мъж.

При тези думи сър Лионел смъкнал шлема от главата му. Видял тогаз сър Колгреванс, че не ще избегне гибелта, и рекъл:

— Преблаги Иисусе Христе, имай милост над грешната ми душа и нека заради мъката, която сърцето ми е изстрадало в името на доброто и правдата твоя, що защищавах тук на земята, душата ми намери вечно блаженство.

При тези думи Лионел му нанесъл тъй свиреп удар, че той рухнал наземи. И щом убил Колгреванс, втурнал се като обзет от зъл дух към брат си и го повалил с един удар. А той, изпълнен с кротост, го помолил в името божие да възпре ръката си и му рекъл:

— Защото, скъпи братко, ако аз убия теб или ти мен, и двамата ще загинем поради този грях.

— Не желая друга милост от Бога, освен тази да те погубя, ако мога.

Изтеглил тогаз Борс меча си и рекъл през сълзи:

— Скъпи братко, Бог вижда помислите ми. Ах, скъпи ми братко, голямо зло извърши ти днес, като уби светия монах, който с нищо не бе съгрешил. И уби също един благороден рицар, наш другар. Знай, че не се боя от теб, а от божия гняв, защото нашата битка е престъпна. Стори чудо, Господи, над двама ни и се смили над душата ми, тъй като трябва да браня живота си срещу родния си брат.

И с тези думи Борс вдигнал ръка и нанесъл удар на брат си.

Глава 17

Как чули глас, който заповядал на Борс да не го докосва, и как помежду им се спуснал облак

И чул се тогава глас, който рекъл:

— Бягай, Борс, и не го докосвай, инак ще го убиеш.

И тозчас помежду тях паднал облак и от него излязъл огън и пламък, та изпепелил щитовете им. И паднали тогава двамата в смъртен страх наземи и дълго лежали в несвяст. И когато дошли на себе си, Борс видял, че брат му е здрав и читав, и вдигнал ръце с благодарност към небето, защото се боял да не би Бог да го е наказал за делата му. И ето че чул един глас да казва:

— Борс, върви си оттук и не стой повече при своя брат, а поеми тозчас към морето, защото там те чака сър Персивал.

Тогава Борс рекъл на брат си:

— Скъпи и любезни братко, прости ми в името божие всички прегрешения, що сторих спрямо теб.

— Нека Бог ти прости, а аз ти прощавам — рекъл той.

И тъй, сър Борс го оставил с милостта божия и поел по най-краткия път към морето. И случило се, че най-подир стигнал до един манастир недалеч от брега.

И тази нощ Борс се подслонил там, ала насън чул глас, който му рекъл да върви към морето. Тогава той станал, сторил кръстен знак на челото си, сложил доспехите, оседлал коня и го яхнал. Сетне излязъл от манастира през едно място, дето стената била срутена, и яздил дълго, додето най-подир спрял край морето.

И видял той до брега кораб, целия покрит с бяла коприна, та слязъл от коня и се помолил на Иисуса Христа И щом се качил на кораба, той отплавал сред морето и се понесъл тъй бързо, сякаш летял. Ала скоро се стъмнило и в мрака Борс не могъл да различи никого, та спал, додето съмнало.

Тогава се събудил и видял посред кораба да лежи рицар в доспехи, ала без шлем. И познал той, че това е сър Персивал Уелски, и извънредно се възрадвал. Ала сър Персивал го гледал смутен и го запитал кой е.

— Ах, благородни сър — рекъл Борс, — не ме ли познавате?

— Наистина не ви познавам — рекъл той, — чудя се как сте попаднали тук, освен ако самият Господ-Бог не ви е довел.

Тогава сър Борс се усмихнал и си свалил шлема. И тозчас сър Персивал го познал и двамата тъй се възрадвали един другиму, че чудо било да ги гледа човек.

Сетне сър Борс му открил как и с чия помощ е стигнал кораба. И разказали си двамата за всички тези изкушения, що вече научихте. И тъй плавали те по море ту в една посока, ту в друга, утешавали се един другиго и често се отдавали на молитви. И ето че един ден сър Персивал рекъл:

— Липсва ни само славният рицар Галахад!

Така свършва шестнайсетата книга, която разказва за сър Гауейн, Ектор де Марис, сър Борс де Ганис и сър Персивал.

Сега следва седемнайсетата книга, която разказва за благородния рицар Персивал.

Книга седемнайсета

Глава 1

Как сър Галахад се сражавал на един турнир и как сър Гауейн и сър Ектор го познали

Разказва се по-нататък в историята как, след като Галахад избавил Персивал от двайсетте рицари, дълго странствал из една пуста гора и много пътища извървял там, и много приключения срещнал, и от всички изпитания излязъл с чест, ала историята не ги описва.

Най-подир един ден тръгнал към морето и тъй се случило, че минал край замък, дето имало славен турнир. И странстващите рицари вършели такива чудни воински дела, та малко оставало рицарите от замъка да бъдат сразени, макар че не им липсвала храброст. И като видял Галахад, че са изпаднали в такава беда и гинели пред самите порти на замъка, решил да им помогне. Тогава затъкнал копие и първият, когото ударил, полетял на земята, а копието се строшило на парчета. Сетне изтеглил меч и се спуснал сред най-лютия бой и извършил такива подвизи, че всички се слисали.

Ала случило се, че Гауейн и сър Ектор де Марис се сражавали в дружината на странстващите рицари. И като съзрели те белия щит с червения кръст на него, единият рекъл на другия:

— Това е славният рицар сър Галахад. Голям глупец ще бъде онзи, който излезе насреща му в бой.

Ала отредила тъй съдбата, че той връхлетял връз сър Гауейн и му нанесъл такъв силен удар, че разцепил шлема и железния му наглавник чак до костта, та Гауейн рухнал на земята. И с такъв замах бил нанесен ударът, че разсякъл на две и плешката на коня. Когато Ектор видял Гауейн да лежи повален, изтеглил го настрана, ала сам решил, че нито е разумно да се сражава с Галахад, нито е редно, тъй като му бил чичо и твърде го обичал.

И тъй, чрез чудната си храброст Галахад обърнал в бягство странстващите рицари. И тогава рицарите от замъка се спуснали подире им и ги прогонили надалеч. И когато Галахад видял, че онези не ще се върнат повече, измъкнал се тайно и никой не разбрал къде отишъл.

— Кълна се в главата си — рекъл Гауейн на Ектор, — верни излязоха чудесата, що предсказа сър Ланселот от Езерото, защото мечът, който стърчеше от камъка, ми нанесе такъв удар, че и най-богатия замък на света да ми бяха предложили за него, пак бих предпочел да го избягна. Верни и правдиви се оказаха сега думите му, тъй като никога до днес човешка ръка не ми е нанасяла такъв удар.

— Сър — рекъл Ектор, — струва ми се, че с туй свършва вашето странстване за Граала.

— Може вашето да не е свършено, ала моето е свършено — отвърнал Гауейн. — Повече няма да го търся.

Тогава отнесли Гауейн в един замък, свалили доспехите му и го положили на разкошна постеля. Сетне го прегледал лечител и казал, че ще оживее и след месец ще бъде здрав. И тъй, Гауейн и Ектор останали там заедно, защото Ектор не искал да си отиде, додето не оздравее Гауейн.

А славният рицар Галахад яздил, додето най-подир привечер наближил замъка Корбин. Ала мракът го застигнал край една отшелническа обител. И като разбрал светият старец, че е странстващ рицар, приел го най-радушно.

Ала когато легнали да си почиват, на вратата почукала една благородна дама и повикала по име Галахад, та светият старец излязъл на вратата да види какво иска. И тя рекла на отшелника:

— Сър Улфин, аз съм благородна дама и искам да говоря с рицаря, който е при вас.

Тогава светият старец разбудил Галахад и му рекъл:

— Стани и чуй какво иска да ти каже една дама, която, изглежда, много се нуждае от твоята помощ.

И тъй, Галахад отишъл при нея и я попитал какво желае.

— Галахад — рекла тя, — искам да се въоръжите, да яхнете коня и да ме последвате, защото след три дни ще ви покажа най-чудното приключение, в което е бил изпитван някой рицар.

И тозчас сложил Галахад доспехите си, яхнал коня, оставил отшелника с милостта божия и рекъл на благородната дама да върви напред, а той ще я следва, дето тя пожелае.

Глава 2

Как сър Галахад тръгнала девицата и как стигнал на кораба, дето били сър Борс и сър Персивал

И тя поела по пътя толкоз бързо, колкото можел да препуска жребецът й, додето наближили до едно море, наречено Колибско. И вечерта стигнали те до дълбока долина, в която се издигал замък, опасан от река и заграден със стени, високи и яки. Влязла девицата вътре с Галахад и там той бил посрещнат най-гостоприемно, тъй като владетелката на замъка била господарка на девицата. И тъй, свалил Галахад доспехите си, а девицата попитала:

— Господарко моя, цялата нощ ли ще останем тук?

— Не — рекла тя, — само додето този рицар се нахрани и поспи малко.

И тъй, нахранил се Галахад, а сетне поспал, додето девицата го събудила и при светлината на факли му помогнала да сложи доспехите. И когато девицата и той яхнали конете си, дамата дала на Галахад здрав и богато украсен щит. Сетне двамата тръгнали от замъка и дълго яздили, та най-подир стигнали морето. Там намерили кораба, на който били Борс и Персивал и те извикали от борда:

— Сър Галахад, добре дошъл! Отдавна те чакаме. И като чул поздрава им, той ги попитал кои са.

— Сър — рекла девицата, — оставете коня си тук и аз ще оставя своя.

После взели седлата и сбруята със себе си, прекръстили се и се качили на кораба, а двамата рицари ги приели с най-голяма радост и ям открили кои са. И духнал в туй време вятър, та ги понесъл по морето към едно чудно място. И не след дълго се съмнало. Тогава Галахад свалил шлема и меча си и запитал своите другари отде се е взел този прекрасен кораб.

— И сам знаете не по зле от нас, че ни е изпратен по божия милост.

И те разказали един другиму всичките си тежки изпитания и горчиви изкушения.

— Истина е — рекъл Галахад, — голяма благодарност дължите вие на Бога, че ви е избавил от твърде опасни приключения. А колкото до мен, ако не беше тази благородна дама, сега нямаше да съм тук, тъй като никога не съм очаквал да ви намеря в тези чужди краища.

— Ах, Галахад — рекъл Борс, — ако и баща ти, Ланселот, беше тук, щяхме да бъдем съвсем спокойни, защото, струва ми се, тогава нищо нямаше да ни липсва.

— Ще стане тъй — рекъл Галахад, — както Бог пожелае.

В туй време корабът вече се бил отдалечил от страната Логрис и по волята на случая попаднал между две чудни и огромни скали. Ала на тях не могли, да слязат, тъй като морето бушувало. Явил се тогава отнейде друг кораб и на него без всякаква опасност можели да преминат протока.

— Да идем там — рекла дамата — и ще видим чудни приключения, защото такава е волята божия.

И тъй, приближили се до кораба, който бил богато украсен, ала на него нямало жива душа. И на носа видели блестящ надпис със следните страшни и чудни слова:

„Човече, преди да стъпиш на този кораб, изпитай твърдостта на вярата си, защото аз съм вярата и ако се разколебаеш, не ще те подкрепя.“

Сетне дамата рекла:

— Персивал, знаеш ли коя съм?

— Истина ви казвам — рекъл той, — не знам и не ви познавам.

— Тогава чуй — рекла тя, — аз съм твоя сестра, дъщеря на крал Пелинор и трябва да знаеш, че теб обичам повече от всеки друг на света. И ако вярата ти в Иисуса Христа не е непоклатима, каквото и да се случи, не стъпвай тук, защото ще загинеш, тъй като този кораб е чист и съвършен и не търпи грешници на себе си.

Като разбрал, че тя му е родна сестра, Персивал се възрадвал в сърцето си и рекъл:

— Любезна сестро, ще стъпя на кораба и ако съм грешник и неверен рицар, нека загина.

Глава 3

Как сър Галахад стъпил на кораба, за прекрасното ложе и за други чудни неща, както и за един меч

В туй време сър Галахад се прекръстил и стъпил на кораба, след него пристъпила благородната дама, а после сър Борс и сър Персивал. И всичко там било тъй разкошно и прекрасно, че те се смаяли. А в средата на кораба имало чудно красиво ложе и Галахад се приближил до него и видял, че възглавието му е от скъпа коприна.

И в долния край лежал прекрасен и бляскав меч, изтеглен от ножницата около педя, та и повече. И мечът бил украсен твърде богато. Ефесът бил от скъпоценни камъни и те греели с всички багри, които може да си представи човек, и всяка багра имала най-различни отсенки. А обковката на дръжката била от ребра на два различни звяра: едното от змей, познат в земите на Каледония и наричан Змей на Сатаната, чиито кости имат такава сила, че която ръка ги докосне, никога не ще отпадне и не ще се нарани, а другото от една неголяма риба, що живее във водите на река Ефрат и се нарича ертанакс, и костите й имат такава сила, че който ги докосне, добива тъй твърда воля, че никога не ще се измори и никога не ще помисли за отминали радости или скърби, а само за делото, с което се е заел.

А КОЛКОТО ДО ТОЗИ МЕЧ, САМО ЕДИН-ЕДИНСТВЕН ЧОВЕК МОЖЕ ДА ОБХВАНЕ ДРЪЖКАТА МУ И ТОЙ ЩЕ СТОИ НАД ВСИЧКИ ДРУГИ.

— В името на Бога — рекъл Персивал, — ще се опитам да взема този меч.

И сложил той ръка на меча, ала не могъл да го обхване.

— Кълна се — рекъл той, — не успях.

Също и Борс сложил ръка там, ала и той не успял.

Тогава Галахад погледнал меча и видял изписани на него думи, червени като кръв.

ОНЗИ, ЩО СЕ ОПИТА ДА МЕ ИЗТЕГЛИ ОТ НОЖНИЦАТА, ТРЯБВА ДА БЪДЕ ПО-ХРАБЪР ОТ ВСИЧКИ. А КОЙТО УСПЕЕ ДА МЕ ИЗТЕГЛИ, НИВГА НЕ ЩЕ ПОЗНАЕ ПОЗОР ИЛИ ПОРАЖЕНИЕ И НИВГА НЕ ЩЕ БЪДЕ СМЪРТНОРАНЕН.

— Кълна се във вярата си — рекъл Галахад, — иска ми се да изтегля този меч от ножницата, ала забраната е тъй строга, че не ще сложа ръка на него.

— Чуйте, рицари — рекла благородната дама, — трябва да знаете, че предупреждението да не докосват меча се отнася за всички мъже освен за вас. Пристигнал този кораб веднъж в страната Логрис, когато там се водела борба на живот и смърт между крал Лабор[1], бащата на Хромия крал, и крал Хурлам, който се родил сарацин, ала по туй време вече се бил покръстил и всички го почитали наравно с най-мъдрите мъже на света.

И случило се, че един ден крал Лабор и крал Хурлам събрали хората си край морето, дето бил доплавал този кораб. И войнството на крал Хурлам претърпяло поражение и всички паднали убити. Тогава той самият от страх пред смъртта избягал на кораба и там видял този меч, изтеглил го, слязъл на брега и намерил крал Лабор, който в онези дни хранел в сърцето си най-твърдата християнска вяра на света. И когато крал Хурлам съгледал крал Лабор, вдигнал меча и го стоварил върху шлема му с такава сила, че съсякъл и него, и коня му с първия замах.

Това се случило в кралството Логрис. И скоро там настанали мор и тежки беди — ни жито, ни трева расли, ни плодове зреели, ни риби плували в реките. Затуй хората нарекли тези краища Пустите земи поради този гибелен удар.

И като видял Хурлам как чудно сече този меч, върнал се да вземе канията, та се качил на кораба и пъхнал меча в ножницата. И щом сторил това, тозчас паднал мъртъв до ложето. Така се сбъднали думите, че който изтегли този меч, ще умре или ще бъде осакатен. И лежал той мъртъв на кораба, додето най-подир дошла една девица и го хвърлила в морето, тъй като нямало на света човек, който да се осмели да пристъпи там.

[1] Един от митическите пазители на Светия граал, потомък на Йосиф Ариматейски, баща на крал Пелам и дядо на крал Пелес. Всички тези крале са „хроми“ — имат на бедрото си рана, нанесена от „пагубен удар“, който води до опустошение на земите им. Вероятно този мотив води началото си от прастар култ, който свързва плодородието на земята с мъжката сила на краля. ↑

Глава 4

За чудесата на меча и на ножницата

И погледнали тогава те ножницата и видели, че е от змейска кожа и на нея имало надпис със златни и сребърни букви, ала ремъкът им се сторил твърде беден за този разкошен меч и твърде слаб, за да издържи тежестта му. И надписът гласял:

„Онзи, който ще ме притежава, трябва да бъде по-храбър от всеки друг, защото само тогава ще заслужи правото да ме носи. И рицарят, на чийто кръст трябва да вися, никога няма да узнае позора на поражението, додето ме държи в десница. И никой да не дръзва да свали този ремък, защото това може да стори единствено девица, която е дъщеря на крал и кралица и която до сетния си ден ще остане целомъдрена в помислите и в делата си. И ако наруши клетвата си за непорочност, тя ще умре от най-жестоката смърт, отредена някога на жена.“

— Сър — рекъл Персивал, — обърнете меча да видим и другата му страна.

А другата страна била червена като кръв и на нея имало надпис с черни като въглен букви, който гласял:

„Онзи, що най-много ме възхвали, най-малко ще има полза от мен в беда. А тоз, към когото съм най-благосклонен, на него ще бъда и най-зъл враг. И всичко това един ден ще се сбъдне.“

— Любезни братко — рекла девицата на Персивал, — четирийсет години след страстите Христови Насиен, зетят на крал Мордрен, бил отнесен по божия воля в един град на четиринайсет дни път по море от неговите земи на остров в Западните предели, който хората назовавали Кръжащия остров. И случило се, че той съзрял същия този кораб през отвора на една пещера и в него намерил ложето и този меч, както ги виждаме сега, ала не дръзнал да изтегли меча. И останал Насиен там осем дни, а на деветия задухал силен вятър и го отнесъл от този остров на един друг. И там, край висока скала, той съгледал най-огромния великан, когото човек нявга е съзирал, и този страховит великан се спуснал да го убие. Огледал се Насиен наоколо и разбрал, че няма къде да избяга, нито с какво да се брани. Тогава изтичал при меча и като го изтеглил, високо го възхвалил. Сетне го размахал и той в миг се счупил през средата. „А — рекъл Насиен, — туй, що най-много възхвалих, сега трябва най-много да коря.“ И хвърлил парчетата от меча на ложето.

После скочил на брега да се сражава с великана и го убил, а подир туй пак се върнал на кораба. И излязъл тогава вятър и го тласнал през морето, та по волята божия го отнесъл при друг кораб, а на него бил крал Мордрен, когото преди туй дяволът изпитал чрез най-пагубни изкушения в залива на Гибелната скала.

И като се видели двамата, твърде се възрадвали и разказали един другиму всичките си приключения и Насиен разправил как мечът му изневерил, когато най-много се нуждаел от него. Щом Мордрен съгледал меча, възхвалил го най-щедро и рекъл:

— Мечът се е счупил по твоя собствена вина, защото си извършил някакъв грях.

И той взел двете половинки и ги съединил и те се споили тъй здраво, че мечът станал като нов. После го пъхнал в ножницата и го сложил върху ложето.

Тогава чули глас, който им рекъл:

„Напуснете по-скоро този кораб и идете на другия, за да не изпаднете в смъртен грях. Защото изпаднете ли в смъртен грях, за вас няма спасение и ще загинете.“

И те отишли на другия кораб. Ала тъкмо когато Насиен пристъпвал през борда, един меч посякъл десния му крак и той паднал по очи и рекъл: „О, Господи, как тежко съм ранен!“ Тогава се чул глас, който рекъл: „Приеми това като наказание, задето изтегли меча. Заради това получи тази рана, тъй като не си достоен да го носиш, както гласи надписът на него.“

— Кълна се в Името Господне — рекъл Галахад, — мъдри са словата ви.

Глава 5

Как крал Пелес бил ранен в двете бедра, тъй като изтеглил меча, и други чудни истории

— Сър — продължила тя, — имало някога крал на име Пелес Хромия крал. И докато можел да язди, извършил много дела в полза на християнството и на светата църква. И случило се, че веднъж отишъл на лов в една гора, която се простирала чак до морето, ала накрая изгубил хрътките си и всичките си рицари освен един. И двамата с този рицар скитали, додето стигнали в Ирландия и там намерили този кораб.

И като видял надписа и разбрал смисъла му, Пелес стъпил на кораба, защото водел праведен живот, ала рицарят му не посмял да го последва. И Пелес намерил този меч и го изтеглил от ножницата дотам, додето виждате. Ала тозчас се явило копие и пронизало двете му бедра, та оттогава насетне той не може да оздравее и не ще намери изцеление, додето не стигнем при него. Ето как получил раната си вашият праотец, крал Пелес, заради своята дързост.

— Такава е била волята божия, девице — рекъл Галахад.

Сетне те се приближили до леглото, за да го разгледат, и видели, че над него висят два меча. Имало там още и вретена — едното бяло като сняг, второто червено като кръв, а третото зелено като изумруд. Това били цветовете на вретената и те били такива по природа, а не само обагрени отгоре.

— Тези вретена — рекла девицата — са оставени от времето, когато грешницата Ева е отишла да откъсне забранения плод, заради който тя и Адам сетне били прокудени от рая. Ева взела клончето, на което висяла ябълката. Като видяла колко хубаво и зелено е това клонче, тя си спомнила какво е загубила и намислила да го запази колкото може по-дълго и тъй като нямала ковчеже, дето да го сложи, боднала го в пръстта. И по божията воля не след дълго клончето израснало и станало голямо дърво, цялото бяло като сняг — и стъблото, и клоните, и листата. Това било знамение, че е посадено от девица. Сетне Господ се явил на Адам и му заповядал да познае жена си плътски, както повелява природата. И легнал Адам с жена си под същото това бяло дърво и то станало зелено като трева, а всички стари издънки изсъхнали. И когато двамата познали греха, бил заченат Авел.

И тъй, дървото дълго време останало зелено. Ала случило се след много лета, че под същото дърво Каин убил Авел и тогава се извършило велико чудо: щом Авел паднал мъртъв под зеленото дърво, то изгубило зеления си цвят и се обагрило в червено, а това било знак за пролятата кръв. И всички негови издънки изсъхнали, а самото дърво израсло и укрепнало чудно красиво и станало най-прекрасното и възхитително дърво, което човек някога е виждал. Ала издънките, що били израснали, преди Авел да бъде убит под него, изсъхнали.

И това дърво живяло твърде дълго и доживяло до времето, когато Соломон, цар Давидовият син, наследил земите на баща си. Този Соломон бил мъдър и познавал свойствата на всички камъни и дървета, а също и пътя на звездите и много други най-различни неща. Ала имал този Соломон твърде зла жена и затова мислел, че няма добри жени по света, и изказвал презрението си към тях в своите книги. Веднъж един глас му рекъл: „Соломоне, ако жената носи мъки на мъжа, не се отчайвай и не мисли, че вечно ще бъде така. Защото ще се яви жена, която ще донесе стократно повече радости на хората, отколкото мъки е причинила. И тази жена ще бъде от твоето потекло.“ Като чул тези думи, Соломон разбрал, че до този ден е бил глупец, и прочел старите писания и в тях намерил потвърждение на реченото. Така Светият Дух му разкрил идването на светата Дева Мария. Тогава той запитал гласа дали това ще стане, додето царува неговият род. „Не — отвърнал гласът, — ала ще се яви един мъж непорочен, последна издънка от рода ти, и той не ще отстъпва по рицарска слава на твоя зет Иисус Навин[1].“

[1] Според библейското предание (Книга на Иисус Навин) след смъртта на Мойсей по заповед на бог Йехова Иисус Навин извел юдеите в Обетованата земя. ↑

Глава 6

Как Соломон, посъветван от жена си, взел меча на Давид, и за други чудни неща

„Запомни туй, що ти рекох, защото чрез него разсеях съмненията ти.“

Тогава Соломон се възрадвал, че от неговия род ще излезе такъв славен мъж, и дълго се чудил и разсъждавал кой ли ще е той и какво ще бъде неговото име. А жена му видяла, че е замислен, и решила някой ден да узнае защо. И тъй, изчакала тя сгоден случай и го запитала за какво мисли, а той й разказал всичко, що му открил гласът. „Щом е тъй — рекла тя, — ще заръчам да построят кораб от най-хубавото и най-здравото дърво, каквото има на света.“

И Соломон проводил пратеници да повикат най-изкусните дърводелци в земите му. И когато те построили кораба, тя рекла на Соломон: „Сър, след като този рицар трябва да надминава по достойнство всички рицари, що са живели преди него и ще се родят след него, ето какво ще ви кажа: идете в Храма Господен, дето се пази мечът на баща ви, цар Давид, най-чутовният и най-острият меч, що някога е държала рицарска десница. Вземете го, снемете му дръжката, а после сложете друга от скъпоценни камъни, изработени тъй изкусно, та всички да мислят, че е едно цяло. Сетне направете чудна и дивна обковка от кост, та никой да не знае от какво е, и най-чудна ножница. И след като сторите това, аз ще заръчам да направят ремък за меча по мой вкус.“

Послушал цар Соломон съвета й, та заповядал да направят и кораба, и всичко останало. И когато корабът бил готов да отплава в морето, дамата заръчала да приготвят разкошно и голямо ложе, седнала върху коприненото покривало в горната му част и сложила меча в долния край. Ала ремъкът на меча бил от коноп и това разсърдило царя.

„Сър — рекла тя, — трябва да знаете, че няма в палатите ни нищо, достойно да държи този славен меч. И една девица ще доведе трима рицари при него, ала не знам нито кога, нито къде ще стане това.“

После заръчала да покрият целия кораб с копринен плат, та да не прогние при никакво време, а подир туй отишла при един дърводелец и го завела до дървото, под което бил убит Авел, и му рекла: „Вземи от това дърво клонка, колкото да ми направиш едно вретено.“ — „Ах, господарко — рекъл той, — това дърво е посадено от нашата прародителка.“ — „Стори каквото ти казвам — рекла тя, — инак ще загинеш“.

Ала щом посегнал да отреже клонка, от дървото избили капки кръв и дърводелецът искал да избяга, но тя не му позволила. И тъй, отрязал той дърво колкото за едно вретено. Сетне дамата го накарала да вземе също толкова от зеленото дърво и от бялото дърво. И когато тези три вретена били готови, наредила да ги прикрепят на балдахина над леглото.

Като видял това, Соломон рекъл на жена си: „Чудни неща извърши ти и никой на света освен самия Господ-Бог не би могъл да се досети с каква цел е направено всичко туй. Дори и ти, макар сама да го сътвори, не знаеш какъв е смисълът му.“ — „Почакайте — рекла тя — и ще узнаете всичко по-скоро, отколкото предполагате.“

А сега ще чуете чуден разказ за цар Соломон и жена му.

Глава 7

Чуден разказ за цар Соломон и жена му

— Тази нощ Соломон останал с малка дружина близо до кораба. И като заспал, сторило му се, че от небето се спуснал сонм ангели и стъпили на кораба. И един ангел носел в сребърен съд вода, та поръсил с нея целия кораб. Сетне отишъл при меча и написал някакви думи на дръжката му, а след това написал на носа на кораба следните думи: „Човече, преди да стъпиш тук, изпитай дали си изпълнен с истинска вяра, защото аз съм Вярата и Упованието.“

Като видял този надпис, Соломон се смутил и не посмял да пристъпи ни крачка, а се отдръпнал назад. Тогава корабът се отделил от брега и отплавал в морето с такава бързина, че Соломон скоро го изгубил от погледа си. И в миг един тих глас му пошушнал: „Соломоне, последният рицар от твоя род ще почива в това ложе.“ Тогава Соломон отишъл и събудил жена си, та й разказал какви чудеса се случили с кораба.

По-нататък в историята се разказва как тримата другари дълго време не сваляли поглед от ложето и трите вретена, та най-подир се убедили, че не са обагрени отгоре, а са такива по природа. Сетне повдигнали плата, що покривал пода, и намерили под него скъпа кесия. Тогава Персивал я взел и намерил вътре свитък, и като го прочел, разбрал всичко за вретената и за кораба, отгде е и от кого е построен.

— А сега — рекъл Галахад, — къде ще намерим благородната дама, която трябва да изплете нов ремък за меча?

— Любезни сър — рекла сестрата на Персивал, — не се чудете, ала божията милост е отредила аз да направя такъв ремък за меча, какъвто му подхожда.

И тя отворила едно ковчеже и извадила отвътре ремък, изплетен от златни нишки, целия украсен със скъпоценни камъни и със златно преждило.

— Вижте, господари мои — рекла тя, — ето ремъка, на който трябва да виси този меч. И трябва да знаете, че той почти целият е изплетен от моята коса, която твърде ценях, додето живеех сред миряните. Ала като узнах, че Бог ми е отредил тази висока чест, отрязах косите си и направих от тях този ремък в името божие.

— Благословен да е часът, когато ви срещнахме — рекъл сър Борс, — защото ни избавихте от големи беди, които бездруго щяхме да изпитаме, ако не бяхме узнали туй, що ни разказахте.

Тогава благородната дама отишла и сложила ремъка на меча.

— А сега — рекли тримата другари — открийте ни как се нарича този меч и какво е името му?

— Чуйте добре — рекла тя, — тъй като името му е Мечът с чудния ремък. А ножницата се нарича Ножницата на кръвта, защото никой, в чиито жили тече кръв, не ще види онази страна от ножницата, която е изработена от дървото на живота[1]. — После се обърнала към Галахад и му рекла: — В името на Иисуса Христа, моля ви да препашете този меч, за който толкоз много люде в страната Логрис са мечтали.

— Ще се опитам да взема този меч — рекъл Галахад, — за да ви дам смелост, ала трябва да знаете, че не съм по-достоен за него от вас самите.

И той здраво обхванал дръжката на меча с пръстите си, а девицата опасала ремъка на кръста му.

— Сега и да умра, не ще жаля, тъй като съм една от най-честитите девици на света, защото посветих най-достойния рицар на земята.

— Девице — рекъл Галахад, — вие сторихте за мен толкоз много, че до сетния си ден ще бъда ваш рицар.

После те напуснали този кораб и се качили на другия.

И начаса вятърът бързо ги понесъл по морето. И дълго щели да странстват тъй, ала нямали храна. И ето че по волята божия на следната сутрин стигнали край един замък, наречен Картелойз, който се намирал в земите на Шотландия.

И като влезли в залива, благородната дама им рекла:

— Господари мои, над този замък властват такива люде, дето узнаят ли, че сте от двора на крал Артур, тозчас ще искат да ви погубят.

— Девице — отвърнал Галахад, — онзи, що ни избави от скалите, ще ни избави и от тях.

[1] Този пасаж буди недоумение, тъй като и тримата рицари вече са видели тази страна на ножницата. Сравнението със съответния френски текст показва, че вероятно става въпрос за погрешно тълкуване на името на ножницата, което според френския текст е „спомен за кръвта“, и пасажът би трябвало да гласи: „Никой човек, в чиито жили тече кръв, няма да види оная страна на ножницата, без да си спомни за пролятата кръв (на Авел).“ ↑

Глава 8

Как Галахад и другарите му стигнали при един замък, как били нападнати и как убили противниците си, а също и за други неща

И случило се, че както си приказвали тъй, приближил до тях един оръженосец и ги попитал кои са. И те му казали, че са от двора на крал Артур.

— Наистина ли? — рекъл той. — Кълна се в главата си, в лош час сте дошли.

И е тези думи се върнал в замъка на скалите.

Не се минало много време и ето че чули да изсвирва рог. Сетне дошла при тях една дама и ги запитала отде са и те й казали.

— Любезни лордове — рекла тя, — в името божие, вървете си оттук, ако можете, защото ви чака смърт.

— Не — отвърнали те, — няма да си идем, тъй като се уповаваме на онзи, комуто сме се посветили и служим.

И както стояли тъй и разговаряли, дошли мнозина добре въоръжени рицари и им заповядали да се предадат или да се приготвят да умрат.

— Преди да се предадем — рекли те, — ще трябва доста да се потрудите.

Тогава онези препуснали към тях с конете си, ала сър Персивал повалил първия наземи и взел коня му и го възседнал. Същото сторил и Галахад, подир него и Борс сразил един рицар, тъй като нямали коне, конете ги били оставили на сушата, когато поели с кораба към други земи.

И като се сдобили с коне, те се хвърлили срещу рицарите от замъка и онези побягнали към здравата крепост. А тримата рицари се спуснали подире им през портите, слезли от конете, посекли ги с мечовете си и влезли в голямата зала на замъка. Ала като видели колко много хора са избили, разкаяли се, че са изпаднали в такъв тежък грях.

— Истина ви казвам — рекъл Борс, — мисля, че ако Бог е искал да ги запази, нямаше да ни даде сили да ги избием всичките. Ала те сигурно толкова са съгрешили спрямо Господа, че той не е пожелал да властват повече тук.

— Не говорете така — рекъл Галахад, — защото, ако са съгрешили спрямо Бога, негово е правото да отмъсти чрез великата си мощ, а не наше.

Тогаз излязъл от едни покои свят старец, който бил свещеник и носел бокал със свето причастие. И като видял мъртвите в залата, спрял се изумен. А Галахад свалил шлема си и коленичил пред него и същото сторили двамата му другари.

— Сър — рекли те, — не бойте се от нас, защото ние сме рицари от двора на крал Артур.

Тогава светият старец ги запитал как тъй ненадейно били избити тези хора и те му открили всичко.

— Истина ви казвам — рекъл светият старец, дори да живеете, додето свят светува, пак нямаше да извършите второ такова богоугодно дело като туй.

— Сър — рекъл Галахад, — горко се разкайвам за стореното, защото те бяха хора християни.

— Не, не се разкайвайте — отвърнал той, — тъй като те не бяха християни. Слушайте и ще ви разкажа всичко, каквото знам за този замък. Преди по-малко от година господар тук бе граф Хернокс и той имаше трима синове, все смели рицари, и една дъщеря, най-прекрасната благородна девица на света. Ала тези трима рицари страстно се влюбили в сестра си и изгаряли от любов към нея, та един ден я обладали плътски пряко волята й. И понеже тя възроптала пред баща си, те я убили, а баща си пленили, нанесли му тежки рани и го хвърлили в тъмница, ала един неин братовчед го избавил. Сетне тримата извършили още безчет неправди: избивали монаси и свещеници и разрушавали храмовете божии, та да не се отслужва светата литургия и да не се слуша словото Господне. И ето че тъкмо днес Хернокс изпратил да ме повикат, за да го изповядам и да опростя греховете му. И никой свят мъж не е бил тъй обругаван, както ме обругаха мен тримата братя, ала графът ме помоли да изтърпя позора и ми каза, че те нямало още дълго да живеят, тъй като трима божи служители ще ги погубят. И ето че думите му се сбъднаха, та от туй трябва да разберете, че Бог не е разгневен от делата ви.

— Право казвате — рекъл Галахад, — ако Бог не бе пожелал това, едва ли щяхме за толкова кратко време да погубим толкоз мъже.

И те освободили граф Хернокс от тъмницата и го въвели насред залата. И тогава го осенило божието откровение и той начаса познал Галахад, макар никога да не го бил виждал.

Глава 9

Как тримата рицари и сестрата на Персивал стигнали в Пустата гора, а също за един елен и четири лъва, и за други неща

После той кротко заплакал и рекъл:

— Отдавна чакам идването ви, затуй в името божие прегърнете ме, та да напусне душата ми тялото в обятията на такъв праведен мъж, какъвто сте вие.

— На драго сърце — рекъл Галахад.

И тогава Хернокс издумал с висок глас, та всички го чули:

— Галахад, справедлива мъст въздаде ти за мен на враговете Божии. Ала сега колкото можеш по-скоро трябва да идеш при Хромия крал, защото той отдавна чака изцеление от тебе.

И като изрекъл това, душата му напуснала тялото и Галахад наредил да го погребат както подобава. Сетне, без да се бавят повече, тримата рицари си тръгнали оттам, а сестрата на Персивал поела с тях.

И ето че стигнали в Пустата гора и там видели пред себе си четири лъва, които водели бял елен. И намислили те всички заедно да вървят подире им, за да разберат накъде са се отправили. И дълго яздили след тях, додето най-сетне стигнали една долина, а в нея имало отшелническа обител, дето живеел свят старец, и еленът и лъвовете влезли вътре. И като видели всичко това, те също приближили до параклиса и съгледали там отшелника в свещенически одежди, доспехите божии, тъй като се канел да отслужи литургия на Светия Дух. И те влезли да чуят литургията.

И додето траели тайнствата на светата литургия, видели тримата как еленът се превърнал в човек и отишъл до олтара, та седнал на разкошен трон, и всичко това твърде ги смаяло. А лъвовете също се преобразили — единият приел човешки лик, вторият останал лъв, третият се превърнал на орел, а четвъртият — на вол. Сетне те приближили до трона, дето седял еленът, и тогава всички се възнесли през един стъклен прозорец, ала той не се счупил, ни повредил. И чули тримата глас да казва:

— Също тъй и божият син влезе в утробата на девицата Мария и нейното целомъдрие остана чисто и ненакърнено.

И като чули тези думи, те паднали смаяни наземи. И наоколо се явило ярко сияние. А когато се съвзели от изумлението си, отишли при светия старец и го помолили да им открие истината на това знамение.

— Какво видяхте? — запитал той.

И те му разказали от край до край какво видели.

— Ах, благородни рицари — рекъл той, — добре сте дошли! Сега знам, че вие сте славните рицари, които ще заслужат благодатта на Светия граал, тъй като вам ще разкрие Господ-Бог великите си тайнства. И неслучайно Господ-Бог се явява в образа на елен, защото, когато еленът остарее, той отново се подмладява в бялата си кожа. Също тъй и нашият Господ-Бог се възроди от смъртта за живот, понеже отхвърли тленната земна плът, която прие в утробата на блажената Дева Мария. По тази причина Господ-Бог ви се е явил като бял елен без нито едно петънце. А четирите лъва, що сте видели с него, са знак и подобие на четиримата евангелисти, които описаха на книга част от делата на Иисуса Христа, извършени от него по времето, когато е бил сред нас смъртен сред смъртни. И трябва да знаете, че досега никой рицар не е узнал истината, макар Господ-Бог често да се е явявал пред свети мъже и праведни рицари в образа на елен. Ала отсега насетне едва ли ще го видите в този образ.

Тогава те твърде се възрадвали и останали там целия ден. А на сутринта, след като изслушали литургията, се простили в името божие със светия старец и си тръгнали оттам. И не след дълго минали край богат замък и го отминали.

Ала ето че един въоръжен рицар ги настигнал и им рекъл:

— Лордове, чуйте какво ще ви запитам.

Глава 10

Как поискали от тях да се подчинят на един чуден обичай, а те отказвали и затова се сражавали и убили мнозина рицари

— Тази благородна дама, що водите с вас, девица ли е?

— Да, сър — рекла тя, — девица съм.

Тогава той хванал юздата на коня й и рекъл:

— Кълна се в светия кръст, не ще ви оставя да си идете оттук, преди да се подчините на обичая на този замък.

— Пуснете я! — рекъл Персивал. — Нима не знаете, че всяка девица е свободна да прави каквото пожелае.

Ала в туй време от замъка излезли десетина-дванайсет въоръжени рицари, а с тях вървяла дама, която носела сребърно блюдо.

— Тази благородна дама трябва да се подчини на обичая на нашия замък, защото, сър — рекъл един от рицарите, — мине ли оттук девица, длъжна е да напълни това блюдо с кръв от дясната си ръка.

— Голям грях е извършил този — рекъл Галахад, — дето е създал такъв обичай. Ала кълна се в спасението на душата си, че додето съм жив, не ще получите нито капка от кръвта на тази девица.

— Бог ми е свидетел — рекъл Персивал, — и аз бих предпочел да умра преди туй.

— Също и аз — рекъл Борс.

— Кълна се — рекъл рицарят, — щом е тъй, наистина ще умрете, защото не ще можете да устоите срещу нас, та макар и да сте най-храбрите рицари на света.

И тогава се хвърлили в люта битка и тримата другари повалили десетте рицари, а сетне грабнали мечовете си и ги убили. Ала тозчас от замъка излезли шейсет въоръжени рицари.

— Любезни лордове — рекли тримата другари, — пожалете сами себе си и не се сражавайте с нас.

— Не, любезни лордове — рекли рицарите от замъка, — послушайте съвета ни и се покорете, макар да сте най-добрите рицари на света, защото туй, дето сторихте, е достатъчно. Ще ви пуснем да си вървите в мир, ала обичаят на замъка трябва да се изпълни.

— Уверявам ви — рекъл Галахад, — напразно хабите думите си.

— Нима предпочитате да умрете? — запитали те.

— Още не се е стигнало дотам — рекъл Галахад.

Тогава те се хвърлили един връз друг и Галахад изтеглил меча от чудния ремък и започнал да сече наляво и надясно, та погубвал всеки, що се изправел насреща му. И такива чудеса извършил той, та онези, които го гледали, си рекли, че не е смъртен човек, а зъл дух. А двамата му другари храбро го подкрепяли в това изпитание и никой от тях не отстъпил, додето най-подир паднала нощ и така били принудени да прекратят битката. Тогава се приближил до тях един храбър рицар и рекъл на тримата другари:

— Ако ни почетете и се подслоните при нас тази нощ, ще бъдете добре дошли. И вричаме се в живота си и в рицарската си чест, че утре ще бъдете тъй здрави и невредими, както сте сега, и никакво коварство не ще ви сполети. И щом узнаете причината за този наш обичай, смятаме, че ще склоните да му се подчините.

— В името на Бога — рекла девицата, — идете и не мислете за мен.

— Да вървим — рекъл Галахад.

И тъй, отишли те в замъка и там слезли от конете и били посрещнати най-радушно. И не след дълго тримата рицари поискали да узнаят какъв е този обичай.

— Ще ви кажем всичко — рекли рицарите, — и цялата истина.

Глава 11

Как сестрата на сър Персивал дала пълно блюдо от кръвта си, за да изцели една дама, и как умряла от това, а сетне положили тялото й на един кораб

— Живее в този замък една благородна дама, негова и наша господарка и владетелка на всички тукашни земи. И случи се преди много години, че я повали тежка болест и дълго лежа тя немощна в постелята си и никой лечител не можа да й помогне. Най-подир дойде един старец и рече, че ако успеем да й намерим блюдо, пълно с кръвта на девица, непорочна в мислите и делата си, при това и кралска дъщеря, тази кръв ще й донесе изцелението, ако цялата бъде умита с нея. И затова възприехме този обичай.

— Чуйте ме, любезни рицари — рекла сестрата на Персивал, — виждам, че тази благородна дама е на прага на смъртта.

— Истина ви казвам — рекъл Галахад, — ако изгубите толкова кръв, може самата да умрете.

— Уверявам ви — рекла тя, — ако умра, за да я изцеля, ще заслужа високата чест за себе си и за своя род и ще спася душата си, защото е по-добре да пострада един, нежели двама. Затуй няма да се сражавате повече. А утре аз ще почета обичая на този замък.

И голяма била радостта на всички там, тъй като инак на сутринта трябвало отново да захванат смъртен бой помежду си. А девицата не отстъпвала от решението си, каквото и да й казвали. И тази нощ тримата другари били посрещнати най-гостоприемно. И на сутринта изслушали литургията, а подир туй сестрата на сър Персивал заръчала да донесат болната дама при нея. И като я видяла, уверила се, че тя наистина е твърде зле. После сестрата на Персивал рекла:

— Кой ще ми пусне кръв?

И тозчас се приближил един лечител и пуснал кръв на девицата и кръвта й текла, додето блюдото се напълнило. Тогава тя вдигнала ръка и се прекръстила, а сетне рекла на дамата:

— Любезна владетелко, лиших се от живота си, за да ви изцеля. Затова в името божие молете се за мен.

И с тези думи паднала в несвяст.

Спуснали се в миг Галахад и двамата му другари към нея, вдигнали я от пода и спрели кръвта й, ала тя вече била толкоз немощна, че не можела да оцелее. И като се съвзела, рекла:

— Добри ми братко Персивал, аз умирам, за да изцеля тази дама. Ала моля те, не ме погребвай в тукашните земи, а щом издъхна, сложи ме на кораб в най-близкия пристан и нека той ме носи накъдето го отведе случаят. А когато вие тримата стигнете в града Сарас, дето ще ви осени благодатта на Светия граал, аз вече ще бъда там в една кула, затова ме погребете на свето място. И ще ви открия още, че и Галахад, и ти самият ще бъдете погребани в същия храм.

И като чул тези думи, Персивал заридал и обещал да стори всичко според волята й.

Тогава се разнесъл глас, който рекъл:

— Лордове и добри другари, утре призори всеки от вас тримата трябва да поеме по свой път, додето вашите приключения ви заведат при Хромия крал.

Сетне девицата поискала свето причастие и след като го приела, душата й напуснала тялото.

И същия този ден, след като била омита с кръвта й, дамата оздравяла.

После сър Персивал записал всичко, що сестра му сторила за тях в чудните им приключения, и поставил свитъка в дясната й ръка. След това я положил в една ладия и я покрил с черна коприна. И духнал такъв вятър, че отнесъл ладията от брега, и всички рицари я следили с поглед, додето се изгубила. Сетне се върнали в замъка.

И извила се изневиделица страховита буря с гръм, мълнии и дъжд, та сякаш цялата земя щяла да се пропука и половината замък рухнал И едва след вечернята бурята поутихнала. Тогава съгледали тримата другари въоръжен рицар на кон, люто ранен в главата и в гърдите, и го чули да казва:

— О, Господи, защити ме в тази тежка нужда!

А подир него препускал друг рицар с едно джудже и му викнал отдалеч:

— Спри, защото не ще ми избягаш!

Тогава раненият рицар вдигнал ръце към небето и се помолил Богу да не го оставя да умре в този горчив час.

— Кълна се — рекъл Галахад, — ще го защитя в името на онзи, когото зове на помощ.

— Сър — рекъл Борс, — аз ще му помогна. Този подвиг не е за вас, тъй като имате насреща си само един рицар.

— Сър — отвърнал Галахад, — да бъде волята ви.

И тъй, сър Борс яхнал коня, прекръстил се и препуснал с божията милост да избави ранения рицар.

Сега да се върнем при двамата му другари.

Глава 12

Как Галахад и Персивал намерили в замъка много гробници на девици, умрели поради това, че дали кръвта си

Сетне историята разказва как цялата тази нощ Галахад и Персивал прекарали в параклис и се молили за спасението на сър Борс. А на сутринта сложили доспехите си и се запътили към замъка да узнаят какво се е случило там. И когато влезли вътре, намерили всички — и мъже, и жени — мъртви, поразени от божия гняв. И тогава чули глас, който рекъл:

— Това наказание ги сполетя, задето проливаха кръвта на девици.

И открили те край параклиса гробище и в него съгледали шейсет каменни гробници, а целият двор наоколо бил тъй непокътнат и прекрасен, сякаш никаква буря не била бушувала, защото в гробниците лежали непорочните тела на девиците, приели мъченическа смърт заради болната господарка на замъка. И видели там името на всяка една от тях и от какъв род е. И всички били от кралски род, а дванайсет от тях — кралски дъщери. Сетне двамата се отправили на път и скоро стигнали една гора.

— Тук — рекъл Персивал на Галахад — ще трябва да се разделим. И дано Господ-Бог в милостта си скоро отново ни събере заедно.

И свалили те шлемовете си, целунали се и се простили със сълзи на очи.

Глава 13

Как сър Ланселот се качил на кораба, дето лежала мъртвата сестра на сър Персивал, и как срещнал сина си сър Галахад

Сетне историята разказва, че когато Ланселот стигнал до река Мортез, както вече чухте[1], той едва се избавил от голяма опасност. И тогава легнал на земята и като се предал на милостта божия, заспал. И щом заспал, присънило му се, че чува глас да казва:

— Ланселот, стани, вземи доспехите си и се качи на първия кораб, който видиш.

И когато чул тези думи, той се сепнал и видял наоколо си ярко сияние. Тогава вдигнал ръка и се прекръстил, а сетне сложил доспехите си и се отправил на път.

И случило се, че стигнал един бряг и там видял кораб без платна и весла.

И щом стъпил на кораба, усетил най-сладкия аромат, който бил вдъхвал, и почувствал, че се е изпълнило всичко, що някога е помислил и възжелал. Тогава рекъл:

— Преблаги Отче Иисусе Христе, не знам каква е тази благодат, дето ме осени, защото тя надминава всички земни наслади, които съм изпитвал.

И тъй, преизпълнен с радост, легнал върху дъските на кораба и спал до сутринта. И като се събудил, видял богато ложе и на него мъртва благородна дама, а тя била сестрата на сър Персивал. Приближил се до нея Ланселот и тогава видял в дясната й ръка свитък, прочел го и от него узнал всички онези приключения, които вече научихте, а също и от кой род била тя. И прекарал сър Ланселот при тази благородна девица месец и повече. И ако запитате от какво живял, ще ви кажем, че онзи, що хранил с манна чедата Израилеви в пустинята, хранил така и него. Защото всяка сутрин, след като си казвал молитвата, в милостта си Светият Дух го осенявал със своята благодат.

И случило се, че една вечер слязъл на брега да се разходи, тъй като му дотегнало да стои все на кораба. Тогава се ослушал и чул конски тропот. И скоро видял да се приближава към него ездач и му се сторило, че е рицар, та го пуснал да отмине. А ездачът спрял пред кораба, снел седлото и сбруята на коня, оставил ги на брега и се качил на кораба.

Тогава Ланселот отишъл при него и рекъл:

— Добре сте дошли.

А рицарят отвърнал на поздрава му и го запитал:

— Как ви е името? Кажете ми, защото сърцето ме тегли към вас.

— Ще ви открия — рекъл той, — името ми е Ланселот от Езерото.

— Сър, добре съм ви срещнал, тъй като на вас дължа живота си на този свят.

— Ах — рекъл Ланселот, — нима сте Галахад?

— Наистина, аз съм — рекъл той.

Тогава коленичил и поискал благословията му, а сетне свалил шлема си и го целунал. И тъй се възрадвали двамата един на друг, че никакви думи не могат да предадат радостта им, и много нежни слова си разменили, както подобава между баща и син, ала тук не е нужно да ги повтаряме. И разказали си те всички приключения и чудеса, що преживели през време на дългите си странствания, след като напуснали Артуровия двор.

И щом Галахад видял мъртвата дама на ложето, начаса я познал, възхвалил я и рекъл, че била най-непорочната девица, която е живяла на света, и е твърде жалко, дето тъй е намерила смъртта си. Ала когато Ланселот научил как Галахад се сдобил с чудния меч, кой го бил направил и всички други чудеса, които вече чухте, помолил сина си да му го покаже и той изпълнил волята му. Тогава Ланселот целунал дръжката, обковката и ножницата.

— Истина ви казвам — рекъл Ланселот, — никога до днес не съм чувал за такива велики подвизи и за такива дивни чудеса.

И тъй, Ланселот и Галахад останали на този кораб половин година и ден и нощ славели Бога според силите си. И често се случвало да стигнат на някой остров, далеч от смъртните люде, дето обитавали само диви зверове, и там срещнали безчет чудни и опасни приключения и всичките с чест довели докрай. Ала тъй като тези приключения били с диви зверове, а не в името на Светия граал, историята не разказва за тях, защото твърде дълго би било да се опишат всички подвизи, що извършили.

[1] Вж. Книга петнайсета, глава 6. ↑

Глава 14

Как един рицар довел на сър Галахад кон и му заръчал да се прости с баща си сър Ланселот

И случило се, че веднъж в понеделник двамата стигнали на брега край една гора, дето имало кръстопът. И видели там рицар в бели доспехи, който водел с дясната си ръка бял жребец. Приближил се той до кораба, поздравил двамата рицари в Името Господне и рекъл:

— Сър Галахад, достатъчно дълго странствахте с баща си. Затуй слезте сега от кораба, яхнете този кон и вървете там, дето ще ви заведат приключенията за Светия граал.

Тогава Галахад отишъл при баща си, целунал го нежно и му рекъл:

— Любезни и мили татко, не знам дали ще ви видя пак, преди да съзра тялото Христово.

— Заклевам ви — рекъл Ланселот, — молете се за мен на Всевишния Отец, та да не обръща лик от своя верен служител.

Сетне Галахад възседнал коня и тогава се чул глас, който рекъл:

— Помнете да вършите добри дела, защото не ще се видите вече до деня на Страшния съд.

— Ах, синко Галахад — рекъл Ланселот, — щом се разделяме, за да не се видим вече, ще моля Всевишния Отец да закриля и двама ни.

— Сър — отвърнал Галахад, — ничия молитва не ще възрадва Бога като вашата.

И с тези думи Галахад навлязъл в гората. Тогава се вдигнал вятър и тласкал кораба, та го носил повече от месец по морето, а Ланселот рядко спял и все се молил Богу да му открие тайнството на Светия граал.

И случило се веднъж, че към полунощ стигнал западната стена на хубав и богат замък и видял портата откъм морето да зее отворена без друга стража освен два лъва, които пазели пред вратата. А луната светела ярко. И тозчас Ланселот чул глас, който рекъл:

— Ланселот, слез от този кораба и иди в замъка и там ще постигнеш много от туй, що възжела.

Тогава той изтичал при доспехите си и се въоръжил, а сетне тръгнал към портата. И като видял лъвовете, посегнал към меча си да го изтегли. Ала ето че ненадейно се явило едно джудже и тъй силно го ударило през ръката, че мечът паднал от дланта му. Тогава чул глас, който му рекъл:

— О, недостойни и слабоверни човече, защо се уповаваш повече на собственото си оръжие, нежели на своя създател? Знай, че този, на когото си се посветил да служиш, ще те съхрани по-вярно от доспехите.

Тогаз Ланселот рекъл:

— Преблаги Отче Иисусе Христе, благодаря ти, че във великата си милост ме упрекна за прегрешенията ми. Сега разбирам, че не си отвърнал лик от твоя слуга.

И с тези думи вдигнал меча си и отново го прибрал в ножницата, а сетне сторил кръстен знак върху челото си и тръгнал към лъвовете. И те сякаш искали да се нахвърлят и да го разкъсат, ала той минал край тях невредим и се отправил към главната кула на замъка, дето всички спели.

Тогава Ланселот влязъл вътре в пълно въоръжение, тъй като всички порти и врати били отворени. И най-подир стигнал пред едни покои, чиято врата била затворена, и той посегнал с ръка да я отвори, ала не успял.

Глава 15

Как сър Ланселот се намерил пред вратата на покоите, в които бил Светия граал

И Ланселот напрегнал отново сили да отвори вратата. Сетне се ослушал и чул глас, който бил по-упойващ от всеки земен звук. И сторило му се, че гласът пеел: „Осанна на небесния Отец.“

Тогава Ланселот коленичил пред вратата на покоите, защото разбрал, че вътре е Светия граал. После рекъл:

— Преблаги Отче Иисусе Христе, ако поне веднъж съм извършил добро дело, с което да заслужа милостта ти, прости ми, Господи, и не ме наказвай сега за отдавна сторени грехове, а ми открий поне частица от онова, що съм тръгнал да добия.

И начаса видял да се отваря вратата на покоите и отвътре избликнало ярко сияние, та в замъка станало тъй светло, сякаш всички факли на света пламтели там. Пристъпил тогава Ланселот към вратата и понечил да влезе. Ала в миг един глас му рекъл:

— Върни се, Ланселот, и не влизай тук, защото за теб не е отредена тази чест. И ако влезеш, горко ще се каеш.

И той се отдръпнал назад твърде опечален. Сетне погледнал и видял насред покоите сребърна маса, а на нея стоял свещеният съсъд, покрит с червена коприна и заобиколен от ангели. И един от тях държал горяща вощеница, друг — кръст, а останалите носели различни богослужебни потреби за олтара. И пред благословения съсъд бил коленичил свят отец в свещенически одежди и изглеждало, че тъкмо освещава причастието. И на Ланселот се сторило, че над главата на свещеника се явили трима мъже и двамата от тях сложили най-младия на вид в ръцете му и тогава той го вдигнал високо нагоре, сякаш за да го покаже на всички хора. И Ланселот твърде се учудил, защото му се сторило, че тялото толкова тежи на свещеника, че той едва се задържа да не падне на земята.

И като не видял Ланселот наблизо никой, който може да му помогне, пристъпил бързо към вратата и рекъл:

— Преблаги Отче Иисусе Христе, не ме укорявай в грях, ако помогна на светия старец, който твърде много се нуждае от помощ.

И без да се бави повече, влязъл в покоите и се приближил към сребърната маса. Ала щом пристъпил съвсем наблизо, почувствал как го лъхва дихание, което сякаш бликало огън и пламък, та му се сторило, че изгаря кожата на лицето му. Тогава рухнал наземи и нямал сили да се изправи и бил толкоз разгневен, дето изгубил всяка власт над тялото си, над слуха и зрението си. Сетне почувствал как безчет ръце го подхващат, вдигат го и го изнасят през вратата на покоите, ала съзнанието му не се възвърнало. И оставили го те да лежи там като мъртъв.

И ето че на сутринта, като настъпил ясен ден, хората от замъка се събудили и намерили Ланселот да лежи пред вратата на покоите, та всички се чудели как е влязъл. Прегледали го те, опипали пулса му да видят има ли живот в него и открили, че е жив, ала не можел нито да се изправи, нито да раздвижи ръка или крак. Тогава го подхванали от всички страни и го занесли в богати покои, дето го положили на мека постеля далеч от хорска глъч. И там лежал той четири дни. И някои казвали, че е жив, а други, че не е.

— Кълна се в името божие — рекъл един старец, — чуйте истината и знайте, че не е мъртъв, а пълен с живот както най-здравия измежду всички нас. Затуй ви съветвам да се грижите добре за него, додето Господ не му върне отново живота.

Глава 16

Как сър Ланселот лежал като мъртъв двайсет и четири дни и нощи и за разни други неща

Така се грижили те за Ланселот двайсет и четири дни и също толкова нощи и през всичкото туй време той лежал неподвижно като мъртвец. Ала случило се най-подир, че на двайсет и петия ден след пладне отворил очи. И като видял наоколо си хора, той заридал и рекъл:

— Защо ме разбудихте? По-блажен бях преди, отколкото съм сега. О, Иисусе Христе, кой ще бъде осенен от благодатта да съзре с очите си светите чудеса на твоите тайнства там, дето никой грешник не може да пристъпи!

— Какво видяхте? — запитали онези наоколо му.

— Видях — рекъл той — такива велики чудеса, че нито език може да ги опише, нито ум да си ги представи, и ако не бяха предишните ми грехове, щях да видя много повече.

Тогава те му разказали как е лежал там двайсет и четири дни и нощи. И той си помислил, че това е наказание за двайсет и четирите години, през които е живял като грешник, затуй Господ-Бог му е наложил да ги изкупи в тези двайсет и четири дни и нощи.

И сър Ланселот се огледал наоколо и видял власеницата, що носил малко по-малко от една година. И горчиво се разкаял, задето нарушил обета, който дал пред отшелника. После го запитали как се чувства.

— Истина ви казвам — рекъл той, — по благоволение божие телесно съм здрав. Ала умолявам ви в Името Господне открийте ми къде съм.

И те му открили, че се намира в замъка Корбин.

Сетне влязла една благородна дама и му донесла риза от тънък ленен плат. Ала той не облякъл нея, а сложил пак власеницата.

— Сър — рекли му, — знайте, че тук свършва за вас странстването в името на Светия граал, защото никога вече не ще съзрете свещения съсъд.

— Благодаря на Бога — рекъл Ланселот — за великата му милост да ми открие туй, що видях. То ми стига, защото едва ли има на света човек, живял по-праведно от мен, та да заслужи туй, що аз заслужих.[1]

И след като облякъл власеницата, сложил над нея ленена риза и се загърнал с нова и чиста червена мантия. И щом го видели в тези одежди, всички се смаяли, защото познали, че това е храбрият рицар Ланселот. И тозчас рекли:

— О, господарю сър Ланселот, вие ли сте?

— Истина е, аз съм — рекъл той.

В туй време до крал Пелес стигнала вестта, че рицарят, дето толкоз дълго лежал мъртъв, бил сър Ланселот. Тогава кралят твърде се възрадвал и отишъл да го види. И като го съзрял, Ланселот се спуснал към него и двамата дълго се радвали един на друг. Сетне кралят му казал, че неговата прекрасна дъщеря[2] е мъртва. И щом чул това, Ланселот дълбоко се опечалил и рекъл:

— Сър, твърде скърбя за смъртта на дъщеря ви, защото тя беше прекрасна дама, млада и хубава. И знам, че тя роди най-славния рицар, който някога е живял на земята от рождество Христово насетне.

И тъй, Ланселот останал там четири дни. И на сутринта на петия решил, че е време да се прости с крал Пелес и всички негови рицари и да им благодари за големите грижи.

И когато седнали да се нахранят в голямата зала, случило се, че Светия граал напълнил блюдата на трапезата с най-вкусните ястия, що човек може да пожелае в сърцето си. И тогава видели как всички врати и прозорци на замъка се затворили, без да ги е докоснала човешка ръка, та всички се слисали и не знаели какво да сторят.

И ето че изведнъж чули как някакъв рицар приближил до голямата порта, похлопал и викнал: „Отворете вратата!“

Ала те не искали да я отворят.

И дълго продължавал той да вика: „Отворете“, а те отказвали.

Най-подир кралят тъй се разгневил, че сам станал и отишъл до прозореца да види рицаря. И рекъл кралят:

— Любезни рицарю, не бива да влизате тук, додето Светия граал е сред нас. Вървете другаде, защото, струва ми се, не сте от рицарите, които се стремят към божията благодат, а слугувате на дявола и сте се отрекли от службата си на Бога.

Ала рицарят люто се разгневил от думите на краля.

— Любезни рицарю — рекъл кралят, — щом толкоз настоявате да влезете, кажете ми кой сте и от кои земи идете.

— Сър — рекъл той, — аз съм от кралството Логрис и името ми е Ектор де Марис, братът на сър Ланселот.

— Кълна се в Бога — рекъл кралят, — съжалявам за думите си и знайте, че брат ви е тук с нас.

И когато Ектор разбрал, че брат му е вътре, твърде се опечалил, тъй като него почитал и обичал повече от всички хора на света, и рекъл:

— Ах, Господи, двойни са сега скръбта и позорът ми. Истината каза светият старец на планината, когато ни откри смисъла на сънищата, що се явиха на мен и Гауейн.

Сетне пришпорил коня си и препуснал с все сила далеч от двора, та скоро оставил замъка зад гърба си.

[1] Това самохвалство на Ланселот противоречи на собственото му признание за извършени тежки грехове и липсва във френската „Повест за Светия граал“, от която Малори е черпил материал за тази книга и където в лицето на Ланселот се развенчава земното рицарство. Малори, напротив, не пропуска случай да възвеличи този свой любим герой. ↑

[2] Става дума за Елейн, майката на Галахад. ↑

Глава 17

Как сър Ланселот се отправил към Логрис и какви приключения имал по пътя

Тогава крал Пелес отишъл при Ланселот и му разказал всичко. И Ланселот твърде се опечалил, та не знаел какво да прави. После се приготвил за път, сложил доспехите си и казал, че отива в кралството Логрис, което не бил виждал цяла година. Сетне оставил краля с милостта божия и се отправил на път.

И тъй, прекосил той много кралства и най-подир стигнал при един манастир. И там бил приет най-радушно да пренощува. А на сутринта станал и отишъл на литургия.

И видял той пред олтара богато украсена гробница, която била още нова. Тогава я огледал и намерил на стените й надпис със златни букви и той гласял: ТУК ПОЧИВА КРАЛ БАГДЕМАГУС ОТ ГОР, УБИТ ОТ ПЛЕМЕННИКА НА КРАЛ АРТУР. И името му било изписано: СЪР ГАУЕЙН.

И Ланселот немалко се наскърбил, тъй като обичал краля повече от всеки друг мъж на земята, и ако убиецът не бил Гауейн, а някой друг, нямало да избегне смъртта и да живее дълго. И рекъл си Ланселот: „Ах, Господи Боже наш, загубата на такъв мъж е голяма беда за двора на крал Артур.“

После поел отново на път и отишъл в манастира, дето Галахад извършил подвига с гробницата и заслужил белия щит с червения кръст. И там го приели най-радушно и го подслонили за през нощта.

И на сутринта се отправил към Камелот, дето намерил крал Артур и кралицата. Ала повече от половината рицари на Кръглата маса били убити или загинали. Трима се били върнали — Ектор, Гауейн и Лионел, и още мнозина други, чиито имена не ще споменаваме. И всички в двора се зарадвали на сър Ланселот, а кралят все го питал какви вести има за сина си Галахад.

Тогаз Ланселот разказал на краля всичките приключения, що бил преживял, откакто напуснал двора. И разказал му също за приключенията на Галахад, Персивал и Борс, за които узнал от свитъка в ръката на мъртвата девица и от туй, що научил от самия Галахад.

— Дано даде Бог и тримата да се завърнат скоро тук — рекъл кралят.

— Уви, не ще стане туй — отвърнал Ланселот, — за щото двамина от тях никога вече няма да видите, ала един ще се върне.

Сега нека оставим тази история и да разкажем за Галахад.

Глава 18

Как Галахад отишъл при крал Мордрен и за други случки и приключения

По-нататък историята разказва, че Галахад дълго странствал напразно и най-подир стигнал до манастира, дето бил крал Мордрен, и като чул за него, решил да пренощува там и да го види. И на сутринта, щом изслушал литургията, Галахад отишъл при крал Мордрен, който отдавна бил сляп. Ала щом влязъл Галахад, зрението му се възвърнало. И тогава той се изправил и рекъл:

— Галахад, служителю на Иисуса Христа, отдавна те чакам да дойдеш. Дай да те прегърна, да отпусна глава на гърдите ти и да намеря утеха в твоите обятия, тъй като си най-чист и непорочен от всички рицари. Ти си лилията, що е образ и знак на целомъдрието, и розата, що е цвят на върховната добродетел и на огъня, защото огънят на Светия Дух се е вселил в теб, та моята плът, отдавна мъртва от старост, сега се подмлади.

И като чул тези думи, Галахад го прегърнал. А Мордрен рекъл:

— Милостиви Боже Иисусе Христе, изпълни се желанието ми. Затуй, моля те, ела сега при мен и нека бъде волята ти.

И Господ-Бог чул неговата молитва и душата му напуснала тялото.

Тогава Галахад предал Мордрен на земята, както подобава на крал, а сетне си тръгнал оттам. И ето че стигнал в една гибелна гора, дето се намирал онзи извор, чиито води кипели и изпускали мехури, както разказва историята. И щом Галахад потопил ръка в него, водата престанала да кипи и се охладила. А кипенето на водата било знак на разврата, който се ширел навсякъде по онова време, ала огънят й не могъл да устои на неговата непорочност. И хората в тамошните земи сметнали това за чудо, та оттогава насетне наричали това място Извора на Галахад.

Сетне по волята божия Галахад стигнал в страната Гор и там, в манастира, дето бил по-рано Ланселот, намерил гробницата на крал Багдемагус. А този манастир бил основан от сина на Йосиф Ариматейски и Галахад намерил също неговия гроб и гроба на Симеон, които Ланселот не бил достоен да види. После надникнал в криптата под параклиса и там съгледал гробница, която горяла в чудни пламъци. И попитал той братята какъв е този огън.

— Сър — рекли те, — това е чудно приключение, в което може да заслужи чест само онзи, що надминава по великодушие и добродетели всички рицари на Кръглата маса.

— Моля ви — рекъл Галахад, — заведете ме там.

— На драго сърце — рекли братята.

И тъй, завели го те в подземието. Тогава той слязъл по стъпалата и се приближил до гробницата. И тозчас пламъците и огънят, който дълго бил горял, угаснали. Тогава се чул глас, който рекъл:

— Велика благодарност дължиш на Господа наш, защото в честит час те е осенил с благодатта да избавяш душите от земни страдания и да им даряваш райско блаженство. Знай, че аз съм твой родственик и се мъча сред този огън вече триста петдесет и четири години, за да се очистя от греха, що сторих пред Йосиф Ариматейски.

Тогава Галахад взел тялото на ръце и го занесъл в параклиса. И тази нощ Галахад прекарал в манастира, а на сутринта отслужил заупокойна молитва и погребали тялото пред главния олтар.

Глава 19

Как сър Персивал и сър Борс срещнали сър Галахад и как отишли в замъка Корбин, и за други неща

И тъй, оставил той братята с божията милост, а сетне си тръгнал оттам и яздил пет дни, за да иде при Хромия крал. А през тези пет дни и Персивал странствал с него и все го разпитвал къде е бил, та той му разказал за всичките приключения, що срещнал в кралството Логрис.

И случило се, че като излезли от една вековна гора, двамата срещнали сър Борс, който яздел сам. И не е нужно да казваме, че твърде се възрадвали. Тогава той ги поздравил, а те му отвърнали любезно и с най-голяма почит. И всеки разказал приключенията си. Сетне Борс рекъл:

— Ето вече година и половина, откак не съм спал повече от десет нощи в човешко жилище, а все в диви гори и планини, ала Бог навсякъде ми беше помощ и утеха.

После яздили дълго време, додето най-подир стигнали в замъка Корбин. И като влезли през портата, крал Пелес ги познал. И голяма била радостта му, защото всички знаели, че щом са дошли те, наближил е вече краят на странстванията за благодатта на Светия граал.

Сетне Елиазар, синът на крал Пелес, донесъл счупения меч, с който Йосиф бил наранен в бедрото. Тогава Борс го хванал в ръка и се опитал да съедини отново двете половини, ала не успял. После го подал на Персивал, ала и на него не се оказало по силите да стори това.

— Сега вземете го вие — рекъл Персивал на Галахад, — защото, ако е съдено човешка ръка да извърши този подвиг, то тя трябва да е вашата.

И Галахад поел двете парчета, съединил ги и те в миг прилепнали, та по нищо не личало къде са били счупени и мечът изглеждал тъй, сякаш току-що е изкован. И когато хората от замъка видели, че е извършен подвигът с меча, дали го на Борс, защото той не можел да попадне в по-достойни ръце, тъй като Борс бил храбър рицар и славен мъж.

И малко преди мръкване мечът започнал чудно да се уголемява и да излъчва такава силна топлина, та мнозина падали на земята от ужас. И изведнъж се чул глас, който рекъл:

— Онези, що не са достойни да седят на трапезата Христова, да станат, защото сега ще бъдат нахранени неговите истински рицари.

И тогава всички излезли оттам освен крал Пелес и сина му Елиазар, които били свети люде, а също и една девица, племенница на краля. Тези трима останали в залата и тримата другари, никой друг. Ала ето че в миг влезли през вратата рицари, свалили шлемовете и доспехите си и рекли на Галахад:

— Сър, с всички сили препускахме насам, за да бъдем с вас на тази трапеза и да вкусим заедно божественото ястие.

— Добре сте дошли — рекъл той. — Ала отде идете?

И трима от тях казали, че са от Галия, други трима — от Ирландия, а останалите трима — от Дания.

И както седели тъй, четири девици изнесли от едни покои дървено ложе и на него лежал болен благороден старец със златна корона на главата. А девиците поставили ложето в средата на залата и си отишли. Тогава старецът вдигнал глава и рекъл:

— Рицарю Галахад, добре си дошъл, защото в тежките си страдания отдавна копнея да те видя тук. Сега вярвам, че Бог е отредил да настъпи краят на мъките ми и да напусна този свят, както ми бе обещано преди много време.

Тогава един глас рекъл:

— Има между вас двама, които не странстваха, за да заслужат благодатта на Светия граал. Те трябва да си идат.

Глава 20

Как Галахад и другарите му били нахранени от Светия граал и как им се явил Господ-Бог наш, и за други неща

Тогава крал Пелес и синът му излезли. И ето че в миг се явил старец, облечен в одежди на епископ и с кръст в ръка, носен на трон от четири ангели небесни. И тези ангели поставили трона пред сребърната маса, на която бил Светия граал. И посред челото на стареца сякаш били изписани букви, които гласели: „Това е Йосиф, първият християнски епископ, същият, комуто господът наш помогна в божия храм на град Сарас.“ И рицарите се смаяли, защото този епископ бил умрял преди повече от триста години.

— О, рицари — рекъл той, — не се чудете, защото някога и аз живеех на тази земя.

Сетне чули как вратата на залата се отваря и видели да влизат ангели. Два от тях носели восъчни свещи, третият — кърпа, а четвъртият — копие и от него чудодейно капела кръв, та три капки паднали на едно ковчеже, което той държал в другата си ръка. И двата ангели сложили свещите на масата, третият поставил кърпата върху свещения съсъд, а четвъртият изправил свещеното копие над съсъда.

И тогава епископът се изправил и пристъпил към освещаване на даровете. Взел той в ръка нафора, подобна на хляб, и щом я издигнал, явил се образ на дете и лицето му било червено и сияйно като пламък и видението се сляло с хляба, та всички разбрали, че този хляб е знак на човешката плът. Сетне епископът сложил нафората в свещения съсъд и отслужил литургия, както е редно за такъв свят човек.

После отишъл при Галахад, целунал го и му казал да иде и да целуне другарите си. И той начаса го сторил.

— Служители Христови — рекъл епископът, — сега ще бъдете нахранени на тази маса с най-чудните ястия, каквито някога е вкусвал рицар.

И след като казал това, изчезнал. А те седнали със страхопочитание на масата и се помолили Богу. После вдигнали глави и видели да се появява от свещения съсъд мъж и по тялото му личали отворени и кървящи раните от страстите Христови. Тогава той им рекъл:

— Рицари и служители мои, и верни мои чеда, отрекли се от земния живот, за да заслужите вечния, не ще се крия повече от вас и ще ви покажа моите тайнства и откровения. Сега приемете и вкусете чудната храна, за която толкоз отдавна копнеете.

После сам поел свещения съсъд и се приближил до Галахад. И той коленичил и приел светото причастие, а след него и другарите му се причестили. И такава наслада изпитали сърцата им, че никакви думи не могат да я опишат. Сетне той рекъл на Галахад:

— Сине мой, знаеш ли какво държа в ръцете си?

— Не знам — рекъл Галахад. — Кажи ми.

— Това е свещеното блюдо, от което ядох агнето на Велики четвъртък[1]. Сега вече видя това, което най-много желаеше да видиш, ала още не си го съзрял тъй ясно, както ще го съзреш в светия храм в град Сарас. Затуй трябва да напуснеш тукашните земи и да вземеш със себе си свещения съсъд, тъй като тази нощ той ще напусне пределите на кралството Логрис, за да не се върне никога вече тук. И знаеш ли защо? Защото людете в тези земи не почитат Иисуса и не му служат предано, а се отдават на порочен живот, та ще им отнема честта, що им бях оказал. Затуй вие тримата идете утре сутрин на морския бряг и там ще намерите кораб, готов за път. Вземете и меча с чудния ремък, ала тръгнете само тримата — ти, Персивал и Борс. И вземете също от кръвта, що капе от това копие, и с нея намажете тялото и двата крака на Хромия крал и той отново ще оздравее.

— Господи — рекъл Галахад, — защо не бива да дойдат с нас и други?

— Ще ти кажа защо: както пръснах по света своите апостоли, един тук, друг там, тъй искам и вие да се разделите. И двама от вас ще загинат, додето ми служат, а единият ще се върне да разкаже всичко.

Сетне ги благословил и изчезнал.

[1] Става дума за Тайната вечеря на Иисус Христос и учениците му, преди той да бъде предаден от Юда. ↑

Глава 21

Как Галахад намазал Хромия крал с кръвта от копието и за други приключения

И без да се бави, Галахад се приближил до копието, що лежало на масата, и напоил пръстите си в кръвта, а сетне отишъл при Хромия крал и намазал нозете му.

И той начаса облякъл одеждите си и станал от леглото като съвсем здрав човек и благодарил на Бога за изцелението. Ала не се върнал вече към мирския живот, а скоро дал обет в ордена на белите монаси, отишъл в манастир и станал свят човек.

И същата вечер около полунощ те чули глас, който им рекъл:

— Синове мои, ала не най-скъпите, приятели мои, ала не воини мои, вървете си от този замък и идете там, дето ще изпълните най-добре туй, що ви заръчах.

— Ах, благодарим ти, Господи, че нарече свои синове нас, грешните. Сега се убедихме, че не сме се трудили напразно.

И без да се бавят, тримата сложили доспехите си и поели на път. Ала преди туй Галахад замолил тримата галски рицари — единият се казвал Клаудин, син на крал Клаудас, а другите двама били издигнати благородници, — ако идат в двора на крал Артур, да поздравят сър Ланселот, баща му, и всички рицари на Кръглата маса. И заклел ги той да не забравят да сторят това, ако някога попаднат в тези краища.

И тъй, отправил се Галахад на път, а с него поели Персивал и Борс. И яздили те три дни, додето най-подир стигнали до един бряг и там намерили кораба, за който споменахме по-рано. И като се качили на борда, съгледали пред себе си сребърната маса, що били оставили при Хромия крал, и върху нея стоял Светия граал, покрит с червена коприна. И тримата твърде се възрадвали, че ще бъдат съпътствани от тези светини, и им се поклонили дълбоко. А Галахад коленичил и отправил молитва към Господа наш да му позволи да напусне този свят, когато пожелае. Дълго се молил той и най-подир чул глас:

— Галахад, да бъде волята ти. Когато пожелаеш да умреш със смъртта на тялото, това ще стане и тогава душата ти ще се пресели за вечен живот.

Персивал чул тези думи и помолил Галахад, в името на дружбата помежду им, да му каже защо моли за такова нещо.

— Ще ти кажа — отвърнал Галахад. — Онзи ден, когато видяхме чудните тайнства на Светия граал, сърцето ми се изпълни с такава радост, каквато, сигурен съм, никой смъртен не може да изпита. И затуй знам, че когато тялото ми умре, душата ми безмерно ще се радва да съзерцава всеки ден Светата троица и величието на Господа наш Иисус Христос.

И дълго плавали те с кораба, та най-подир двамата рекли на Галахад:

— Сър, трябва да легнете на това ложе, защото така казва написаното тук.

И той легнал и много дни спал, а като се събудил, огледал се наоколо и видял град Сарас. А когато приближили до брега, съзрели там кораба, в който Персивал бил положил сестра си.

— Кълна се в името божие — рекъл Персивал, — изпълни се туй, що предсказа сестра ми.

Тогава тримата свалили от кораба сребърната маса и Персивал и Борс я носели отпред, а Галахад държал задния край. И като стигнали града, видели пред градските порти недъгав старец. И Галахад го повикал и го помолил да им помогне да носят тежката маса.

— Истина ви казвам — рекъл старецът, — десет години вече не мога да сторя и една крачка без патерици.

— Забрави какво е било — рекъл Галахад, — а стани и покажи добрата си воля.

И той се изправил и открил, че отново е напълно здрав. Тогава изтичал към масата и понесъл единия край заедно с Галахад. И тозчас се разчуло из града, че един хром бил изцелен чрез чудо от рицарите, които пристигнали там.

Сетне тримата рицари се върнали на брега и пренесли сестрата на Персивал в храма божи, та я положили в богата гробница и я погребали, както подобава на кралска дъщеря.

И когато кралят на тези земи, който се наричал Есторанс, видял тримата другари, запитал ги отде идат и какво е туй, що са донесли върху онази сребърна маса. И те му разкрили истината на Светия граал и каква сила е вложил Бог в него. Ала този крал бил свиреп тиран и от езически род, та заръчал да ги вържат и ги хвърлил в дълбока тъмница.

Глава 22

Как ги хранил Светия граал, додето били в тъмницата, и как Галахад станал крал

И когато се озовали там, Господ-Бог им пратил Светия граал и той ги хранил със своята благодат, додето били в тъмницата.

И случило се, че като изминала една година, крал Есторанс легнал болен и почувствал, че ще умре. Тогава изпратил да доведат тримата рицари и ги помолил да му простят това, що им е сторил. И в добрината си те му простили. И не след дълго той умрял.

Като научили за смъртта на краля, всички в града се слисали и не знаели кому да дадат короната. И както се съветвали, чул се глас, който им казал да въздигнат най-младия от тримата рицари за свой крал и рекъл:

— Защото той достойно ще закриля вас и всичко ваше.

И тъй, със съгласието на целия град провъзгласили Галахад за крал, инак щели да го убият. И когато станал владетел на тамошните земи, заръчал да направят над сребърната маса ковчег от злато и скъпоценни камъни, който закривал свещения съсъд. И всяка сутрин призори тримата другари коленичили пред него и се молели.

И щом изминала годината, в същия ден, когато Галахад сложил златната корона, той станал рано и с другарите си отишъл в храма божи. И там пред свещения съсъд тримата видели коленичил един мъж в свети одежди на епископ, заобиколен от сонм ангели, сякаш бил самият Иисус Христос. И мъжът станал и отслужил литургия на Дева Мария. И когато стигнал до освещаването на даровете, извикал Галахад и му рекъл:

— Ела, служителю Христов, и ще видиш туй, що отдавна копнееш да видиш.

И Галахад силно се разтреперил, когато на тленната му плът се открили Божиите тайнства. Сетне вдигнал ръце към небето и рекъл:

— Господи, благодаря ти, защото сега виждам туй, което отдавна копнея да видя. Затова, преблаги Боже, не желая да живея повече на тази земя, ако ти е угодно, Боже.

Тогава светият старец взел в ръка Тялото Господне и го подал на Галахад, а той го приел с радост и смирение.

— Кажи ми, знаеш ли кой съм? — запитал светият старец.

— Не знам — отвърнал Галахад.

— Аз съм Йосиф Ариматейски и Бог ме изпрати при теб, за да ти бъда другар. И знаеш ли защо изпрати мен, а не някой друг? Защото ти приличаш на мен по две неща — по туй, че си видял тайнствата на Светия граал, и по туй, че цял живот си бил целомъдрен, както бях и оставам до днес аз.

И след като той изрекъл тези думи, Галахад отишъл при Персивал, целунал го и го благословил, сетне отишъл при Борс, целунал и него и го благословил. И тогава рекъл:

— Любезни лордове, предайте от мен привет на моя господар и баща сър Ланселот, като го видите, и му кажете да помни колко преходен е земният живот.

И с тези думи коленичил пред Светия граал и се помолил и тозчас душата му литнала към Иисуса Христа и сонм ангели я понесли към небето, а двамата му другари видели всичко с очите си. И съгледали те също как от небето се явява ръка, ала тялото не се виждало. И ръката взела свещения съсъд и копието и ги отнесла на небето. Оттогава насетне никой на земята не може да каже, че е видял Светия граал.

Глава 23

Как Персивал и Борс скърбили за смъртта на Галахад и как умрял Персивал, и за други неща

Когато Персивал и Борс видели мъртвото тяло на Галахад, скръбта им нямала равна на себе си, та ако не били благочестиви мъже, лесно щели да изпаднат в отчаяние. И дълбоко се опечалил народът в тамошните земи и в града. Сетне погребали Галахад и веднага след погребението му Персивал се оттеглил в една отшелническа обител извън града и приел монашески одежди. И Борс не се отделял от него, ала не отхвърлил мирските си дрехи, тъй като имал намерение да се върне в кралството Логрис.

Така Персивал живял в отшелническата обител най-благочестиво една година и два месеца, а сетне напуснал този свят. И Борс наредил да го погребат до сестра му и Галахад в божия храм.

И като видял Борс, че е сам в онзи далечен край в земята вавилонска, напуснал град Сарас, сложил доспехите си, отишъл на морския бряг и се качил на кораб. И случило се, че по милостта божия корабът го отнесъл в кралството Логрис. Тогава Борс препуснал към Камелот, дето бил кралят, и скоро стигнал в двора.

И щом го видели, всички там твърде се възрадвали, защото толкоз дълго бил странствал из чужди земи, че го мислели за умрял. И след като се нахранили, кралят повикал при себе си най-мъдрите книжници, за да запишат великите подвизи на тези храбри рицари. Тогава Борс разказал всички приключения, които преживели той и тримата му другари, Ланселот, Персивал и Галахад, додето странствали да заслужат благодатта на Светия граал, а Ланселот пък разказал своите приключения. И всичко това било записано в големи книги, които кралят наредил да се пазят в библиотеките в Солсбъри. Сетне сър Борс рекъл на сър Ланселот:

— Синът ви Галахад ми заръча да ви предам почитта му към вас, а също и към крал Артур и целия този двор. Приветства ви и Персивал. И знайте, че ги погребах със собствените си ръце в град Сарас. И още, сър Ланселот, Галахад ви моли да не забравяте колко измамен е земният живот, както вие сам сте му дали дума, когато заедно сте странствали повече от половин година.

— Истина е — рекъл Ланселот. — И дано даде Бог неговите молитви да ми помогнат. — После Ланселот прегърнал сър Борс и рекъл: — Мили братовчеде, радвам се от сърце, че се завърнахте. И онова, що е по силите ми да направя за вас и близките ви, готов съм да го сторя винаги, додето душата ми напусне недостойното ми тяло, кълна се във всичко най-свято за мен. И знайте, мили братовчеде сър Борс, че никога не ще се разделя с вас, додето сме живи.

— Сър — рекъл Борс, — вашата воля е и моя воля.

Така свършва историята за Светия граал, изведена накратко от френски език на английски и разказвана като една от най-истинските и най-светите предания на света.

Следва Книга осемнайсета.

Книга осемнайсета

Глава 1

За това как крал Артур и кралицата се възрадвали, че Светия граал е постигнат, и как Ланселот отново бил обзет от старата си любов[1]

След като завършили странстванията си за Светия граал и всички рицари, що останали живи, се събрали отново на Кръглата маса, както се разказва в книгата за Светия граал, настанала голяма радост в двора. И твърде радушно приели крал Артур и кралица Гуиневир онези, които се завърнали при тях, ала най-много се възрадвали кралят и кралицата на сър Борс и на сър Ланселот, защото те най-дълго странствали в името на Светия граал.

После, както се разказва в книгата, сър Ланселот отново започнал да навестява кралица Гуиневир и забравил обещанието си за праведен живот, което дал по време на странстванията си за Светия граал. Защото, както се казва в книгата, ако в най-скритите си помисли и чувства сър Ланселот не се стремял към кралицата, макар привидно да се стремял към Бога, никой рицар нямало да го превъзхожда в подвизите за Светия граал. Ала мислите му тайно все се връщали към кралицата и двамата се любели по-горещо отпреди и често се срещали скришом, та мнозина в двора заговорили за тях, а най-вече сър Агравейн, братът на сър Гауейн, който обичал да дава воля на езика си.

А при сър Ланселот всеки ден идвали дами и девици и често го навестявали, за да го молят да бъде техен закрилник, и за такива справедливи дела сър Ланселот винаги се отзовавал в угода на Господа наш Иисуса Христа. И доколкото можел, все гледал да страни от кралица Гуиневир, за да избегне хулите и мълвите, ала това твърде разгневило кралицата. И един ден тя извикала сър Ланселот в покоите си и му рекла:

— Сър Ланселот, виждам и чувствам, че с всеки ден любовта ти към мен охладнява, защото не търсиш с радост моето благоволение, а все гледаш да си далеч от двора и по-често, отколкото преди, се заемаш да защитиш в спорове и разпри множество благородни дами и девици.

— Ах, господарко моя — рекъл Ланселот, — за всичко туй трябва да ми простите поради много причини. Първо, защото до неотдавна странствах в името на Светия граал и благодаря на Бога за великата му милост, тъй като, макар да не бях достоен за това, в моите странствания той ми откри толкова свои чудеса, колкото не е видял никой друг грешник. И ако в най-скритите си мисли не се стремях към вашата любов, и аз щях да бъде осенен от тайнствата, що видяха синът ми Галахад, Персивал и сър Борс. И понеже, господарко моя, аз изостанах в тези подвизи, трябва да знаете, господарко моя, че не ще забравя тъй лесно високата служба, в която и аз усърдно вложих силите си.

И още, господарко моя, трябва да знаете, че мнозина в двора говорят за нашата любов и непрестанно ни дебнат, като например сър Агравейн и сър Мордред. И знайте, господарко моя, че се боя от тях по-скоро заради вас, нежели от страх за самия себе си, тъй като, ако е рекъл Бог, аз мога да избягам оттук и да се спася при нужда, додето вие ще трябва да понесете всичко, в което ще ви обвинят. И ако изпаднете в беда поради упорството и неблагоразумието си, никой не ще ви утеши и подкрепи освен мен и моите родственици.

И знайте, господарко моя, че вашата и моята дързост ще донесе и на двама ни тежък срам и люти хули, а аз не желая да ви видя опозорена. Ето, поради тази причина по-често, отколкото преди, се сражавам за честта на множество дами и девици, та да помислят хората, че няма за мен по-голяма радост и наслада в живота от тази да закрилям дами и девици.

[1] В тази и останалите три книги на това произведение Малори проявява най-голяма свобода в използването на своите източници, прибавя епизоди, неоткрити досега на други места, изразява собственото си променено отношение към традиционните рицарски ценности и на места постига драматизъм, който е чужд на другите артуровски романи. ↑

Глава 2

Как кралицата заповядала на сър Ланселот да напусне двора и за скръбта на Ланселот

А през цялото туй време кралицата мълчала и оставила Ланселот да каже всичко, каквото пожелае. И след като той свършил, избухнала в плач и дълго ридала и въздишала. И когато най-сетне могла да проговори, тя рекла:

— Ланселот, сега разбирам, че си неверен и страхлив рицар и най-обикновен блудник, защото любиш и прегръщаш други жени, а мен презираш и ненавиждаш. Знай, че прозрях коварството ти и никога вече не ще те любя, затуй от днес да не си посмял да се явиш пред очите ми. Заповядвам ти също да напуснеш този двор и никога да не се връщаш тук, защото те лишавам от своето благоволение и под страх от смъртно наказание ти забранявам да се вестяваш пред взора ми.

И тогава Ланселот си отишъл тъй дълбоко опечален, та едва се държал на краката си от скръб. Сетне повикал сър Борс, сър Ектор де Марис и сър Лионел и им казал, че кралицата го е прокудила от двора и че възнамерява да се върне в родните си земи.

— Любезни сър — рекъл сър Борс де Ганис, — съветвам ви да не напускате това кралство. Спомнете си как високо ви почитат тук и как ви смятат за най-благородния рицар на света, извършил много славни дела. А в своята прибързаност жените често пъти вършат неща, за които после горко се разкайват. Затова послушайте съвета ми, яхнете коня си и идете при светия отшелник край Уиндзор, който някога беше храбър рицар и се нарича сър Брастиас, и там чакайте, додето ви изпратя по-добра вест.

— Братко — рекъл сър Ланселот, — трябва да знаете, че и сам никак не желая да напускам това кралство, ала кралицата тъй строго ми забрани да остана тук, та ми се струва, че никога вече не ще си възвърна благоразположението на моята господарка.

— Не говорете тъй — рекъл сър Борс, — защото тя неведнъж досега ви се е гневила, ала после първа се е разкайвала.

— Истина е — рекъл Ланселот, — затуй ще послушам съвета ви, ще взема коня и доспехите си и ще ида при отшелника сър Брастиас и там ще чакам, додето ми изпратите някаква вест. Ала, моля ви, скъпи братко, ако можете, върнете ми любовта на моята повелителна кралица Гуиневир.

— Сър — рекъл сър Борс, — не е нужно да ми напомняте това, тъй като добре знаете, че ще сторя всичко, което е по силите ми, за да ви утеша.

И тогава благородният рицар сър Ланселот начаса си тръгнал оттам в тежка печал, та никой в двора, освен сър Борс, не разбрал какво е станало с него, ни накъде е поел. И като си отишъл сър Ланселот, кралицата външно с нищо не показала, че скърби, нито пред роднините му, нито пред другиго. Ала трябва да знаете, че дълбоко в душата си, както се разказва в книгата, изпитвала голяма мъка, но я понасяла гордо и си давала вид, сякаш нито страда, нито храни тревога за нещо.

Глава 3

Как на пира, даден от кралицата, един рицар бил отровен и сър Мадор хвърлил вината върху кралицата

Скоро след това кралицата решила да даде в Лондон малък пир за рицарите на Кръглата маса. И всичко туй сторила, за да покаже привидно, че и другите рицари на Кръглата маса й били толкова скъпи, колкото и сър Ланселот. И поканила тя на този пир сър Гауейн и братята му, сиреч сър Агравейн, сър Гахерис, сър Гарет и сър Мордред. И били там още сър Борс де Ганис, сър Бламор де Ганис, сър Блеоберис де Ганис, сър Галихуд, сър Галиходин, сър Ектор де Марис, сър Лионел, сър Паломид, брат му сър Сафер, сър Криводрешко, сър Персант, сър Железни, сър Брандилес, сър Кей Сенешала, сър Мадор де ла Порт, сър Патрис, ирландски рицар, сър Алидук, сър Астамор и сър Пинел Свирепи, братовчед на сър Ламорак Уелски, храбрия рицар, когото сър Гауейн и братята му предателски убили.

И тъй, тези двайсет и четири рицари били поканени на пир от кралицата в личните й покои и там ги чакали множество най-изискани ястия. А сър Гауейн имал обичай всеки ден на обед и на вечеря да яде различни плодове и особено ябълки и круши. И затуй онзи, що канел на пир и угощение сър Гауейн, винаги се грижел да има за него хубави плодове. Тъй сторила кралицата и за да угоди на сър Гауейн, заръчала да сложат на трапезата всякакви плодове за него. Ала по нрав сър Гауейн бил твърде буен рицар и Пинел го мразел заради убийството на неговия родственик сър Ламорак Уелски, та затуй от злоба и ненавист сър Пинел сложил отрова в няколко ябълки, за да погуби сър Гауейн.

И тъй, наближил краят на пира и случило се за зла чест, че храбрият рицар Патрис, братовчедът на сър Мадор де ла Порт, взел една от отровните ябълки. И щом я изял, тозчас се подул целият до пръсване и в миг паднал мъртъв сред гостите. Тогава всички рицари наскачали от масите, до полуда смаяни и разгневени, и не знаели що да кажат. И тъй като кралица Гуиневир била устроила пира и угощението, те до един се усъмнили в нея.

— Кралице и повелително моя — рекъл Гауейн, — сега разбирам, че този пир е бил устроен заради мен, защото на всички, които ме познават, е известно колко много обичам плодове. И от случилото се виждам как днес едва не ме постигна смърт, затуй, господарко, боя се, че ви чака голям позор.

А кралицата стояла, без дума да продума, защото била тъй смутена, че не знаела какво да каже.

— Не ще оставя безнаказано туй дело — рекъл сър Мадор де ла Порт, — защото бе погубен един благороден рицар и мой родственик. И знайте, че ще отмъстя за това зло и този позор.

И сър Мадор открито обвинил кралицата за смъртта на братовчеда си сър Патрис. Ала рицарите мълчали и никой не вдигнал глас да му възрази, тъй като всички подозирали кралицата, защото тя устроила пира. А кралицата била тъй смутена, че не могла да стори нищо — само горчиво заридала и паднала в несвяст. Чул този глъч и викове крал Артур и начаса отишъл там. И като узнал какво се е случило, дълбоко се опечалил.

Глава 4

Как сър Мадор обвинил кралицата в предателство и как отначало никой рицар не пожелал да се сражава за нея

А сър Мадор се изправил пред краля и обвинил кралицата в предателство. Защото по онова време обичаят бил такъв, че всяка позорна смърт се наричала предателство.

— Любезни лордове — рекъл крал Артур, — дълбоко скърбя за тази беда, ала случаят е такъв, че аз самият не мога да се сражавам, тъй като трябва да бъда безпристрастен съдник. И знайте, твърде съжалявам, дето не мога да защитя в бой своята съпруга, понеже съм убеден, че туй коварство не е нейно дело. Ала надявам се, въпреки всичко тя няма да бъде опозорена, защото ще се намери храбър рицар, който ще е готов по-скоро да изложи живота си на опасност за моята кралица, нежели да допусне тя да бъде несправедливо изгорена на клада. Затуй, сър Мадор, не бързайте толкова — кралицата може би няма да остане без закрилник. Определете ден за двубоя и тя ще изпрати някой храбър рицар, който да излезе насреща ви. Ако ли не, това ще бъде голям позор за мен и за целия ми двор.

— Милостиви господарю — рекъл сър Мадор, — моля ви да ми простите, но макар да сте наш крал, в туй дело вие сте рицар като всички нас и като нас сте положили рицарска клетва. Затуй ви умолявам да не ми се сърдите, ала няма нито един измежду двайсет и четиримата рицари, поканени на пира, който да не подозира кралицата. Какво ще кажете вие, лордове?

И те всички един по един потвърдили, че не могат да оневинят кралицата, защото тя е устроила пира и следователно виновна е тя или някой от слугите й.

— Горко ми — рекла кралицата, — повиках ви на този пир с добри, а не със зли помисли. И нека Всемогъщият Бог ми помогне да докажа, че никога не съм искала да извърша такава злина, затуй се оставям на неговата милост.

— Кралю и господарю мой — рекъл сър Мадор, — моля ви като справедлив крал да определите ден, в който ще получа възмездие.

— Тъй да бъде — отвърнал кралят, — определям да се явите въоръжен и на кон след две недели на ливадата край Уинчестър. И ако се случи тъй, че излезе насреща ви в двубой друг рицар, сторете каквото ли позволяват силите и нека Бог подкрепи този, на чиято страна е правдата. А случи ли се тъй, че никой рицар не дойде на уречения ден, тогава моята кралица ще бъде изгорена на клада. И заповядвам тя също да бъде там, за да чуе присъдата си.

— Удовлетворен съм — рекъл сър Мадор.

Сетне рицарите се разотишли. И когато кралят и кралицата останали сами, кралят попитал как се е случило всичко това. А тя отвърнала:

— Кълна се в името божие, не знам нито как, нито по какъв начин.

— Къде е сър Ланселот? — запитал крал Артур. — Ако той беше тук, нямаше да откаже да се сражава за вашата чест.

— Сър — рекла кралицата, — не знам къде е, ала брат му и родствениците му мислят, че не е в нашето кралство.

— Твърде жалко — рекъл крал Артур, — защото, ако беше тук, скоро би сложил край на тази разпра. Затуй, ето какво ще ви посъветвам: идете при сър Борс и го помолете да ви защити в този двубой от любов към сър Ланселот и кълна се, той няма да ви откаже, защото виждам, че нито един от онези двайсет и четирима рицари, дето са били на вашия пир, когато е бил убит сър Патрис, няма да влезе в двубой за вас, нито ще каже добра дума за ваша защита, а това ще бъде голям позор за вас.

— Горко ми — рекла кралицата, — не знам какво да сторя, тъй като сър Ланселот не е в двора. Ако той беше тук, скоро би избавил сърцето ми от тази тревога.

— Какво се е случило — рекъл кралят, — защо не сте успели да го задържите при себе си? Добре знаете, че, който спечели благоразположението на сър Ланселот, има на своя страна най-достойния рицар на света. А сега идете и помолете сър Борс в името на обичта му към сър Ланселот да бъде ваш закрилник.

Глава 5

Как кралицата помолила сър Борс да се сражава за нея и как той приел при едно условие, а сетне известил сър Ланселот за това

И тъй, кралицата се разделила с краля и заръчала да повикат в покоите й сър Борс. И когато той дошъл, тя го помолила да й бъде закрилник.

— Господарко — рекъл той, — какво мога да сторя аз? Честта не ми позволява да се намеся в този спор, тъй като и аз бях на вашия пир и се страхувам, че другите рицари ще заподозрат мен в измяна. Освен туй, господарко, сега виждате колко ви липсва сър Ланселот, защото той никога не би ви изоставил в беда, ни в право дело, ни в неправо, както и сама неведнъж сте се уверявали в случай на опасност. Ала ето че вие изгонихте от кралството оногова, чието присъствие тук всекидневно носеше чест на вас и на всички ни, затуй, господарко, твърде се учудвам как не се срамувате да ме молите за закрила, след като вие прокудихте от земите си човека, който ни носеше слава и почит.

— Пожалете ме, любезни рицарю — рекла кралицата, — оставям се всецяло на вашето милосърдие и каквото съм сгрешила, готова съм да го поправя както ме посъветвате. — И с тези думи паднала на колене пред сър Борс и го молила да има милост към нея. — В противен случай ще умра с позорна смърт, която не съм заслужила.

И тъкмо в този миг влязъл крал Артур и видял кралицата коленичила пред сър Борс. Тогава сър Борс я вдигнал да стане и рекъл:

— Господарко моя, вие ме позорите.

— Ах, благородни рицарю — рекъл кралят, — смилете се над моята кралица, любезни рицарю, тъй като съм уверен, че е обвинена несправедливо. Затуй, любезни рицарю, моля ви в името на вашата любов към сър Ланселот, обещайте ми да я защитите в този двубой.

— Господарю мой — рекъл сър Борс, — вие искате от мен най-голямата жертва, що може да се иска от някого, тъй като трябва да знаете, че ако приема да се сражавам за кралицата, ще си навлека гнева на мнозина мои другари от Кръглата маса. Ала въпреки туй ще изпълня молбата ви от любов към сър Ланселот и към вас самия и ще се явя като застъпник на кралицата в уречения ден, освен ако не се случи да дойде там по-храбър от мен рицар, готов да се бие за нея.

— Заклевате ли се да сторите това? — рекъл кралят.

— Да, сър — отвърнал сър Борс, — няма да изменя ни на вас, ни на нея. Ала ако се яви по-храбър рицар от мен самия, той ще се сражава в двубоя.

Тогава кралят и кралицата твърде се възрадвали, благодарили от сърце на сър Борс и тъй се разделили. И ето един ден сър Борс тайно се отправил на път и отишъл при сър Ланселот, който бил при отшелника сър Брастиас, та му разказал от край до край какво се случило.

— О, Иисусе Христе — рекъл сър Ланселот, — в добър час ми донесохте тази вест. Затуй, моля ви, пригответе се за двубоя, ала гледайте колкото може по-дълго да се бавите, додето ме видите да идвам. Знам, че сър Мадор е буен и невъздържан в гнева си и ще ви кажа, че колкото повече го накарате да чака, толкоз по-свирепо ще се хвърли сетне в бой.

— Сър — рекъл Борс, — оставете всичко на мен. Уверявам ви, че ще стане както желаете.

После сър Борс се простил с него и се върнал в двора. И когато се разчуло сред рицарите, че сър Борс ще се сражава, за да защити кралицата, мнозина от тях недоволствали, тъй като повечето рицари в двора вярвали, че кралицата е виновна и че тя е извършила онова предателство. И ето що рекъл сър Борс на другарите си от Кръглата маса:

— Трябва да знаете, любезни лордове, че би било позор за всички нас, ако допуснем най-благородната кралица на света да бъде опозорена пред очите ни, защото нейният и нашият господар е най-достойният мъж на света и най-добрият християнин и винаги ни е прославял по цялата земя.

Ала мнозина му отговорили тъй:

— Колкото до нашия най-благороден крал Артур, ние го обичаме и почитаме не по-малко от вас самия, а колкото до кралица Гуиневир, нея не обичаме, тъй като тя погубва храбрите рицари.

— Любезни лордове — рекъл сър Борс, — струва ми се, че не е право това, което говорите, защото никога през живота си не съм видял, нито съм чул да се казва, че е погубила някой храбър рицар. Напротив, откакто се помня, тя винаги е била закрилница на храбрите рицари, винаги богато и пребогато е надарявала всички славни рицари и се е проявявала като най-щедра и милостива дама, каквато втора не познавам на света. Затуй би било срам за нас да допуснем позорно да бъде убита съпругата на нашия най-благороден крал. И знайте също — рекъл сър Борс, — че аз няма да допусна това, тъй като смея да твърдя: кралицата не е виновна за смъртта на сър Патрис, защото тя никога не е хранила зли помисли нито към него, нито към когото и да е от онези двайсет и четирима рицари, що бяха на пира. И смея да твърдя още, че тя ни покани там от добра воля, а не с коварни намерения. И не се съмнявам, че това скоро ще бъде доказано, защото, какъвто и да е изходът от двубоя, предателството е извършил някой измежду нас.

И мнозина от рицарите рекли на сър Борс:

— Вярваме на думите ви.

И тъй, някои били съгласни с него, ала други — не.

Глава 6

Как на уречения ден сър Борс се приготвил да се сражава за кралицата и как тъкмо преди двубоя дошъл друг един рицар и го освободил от задължението му

А денят на двубоя бързо наближавал. И ето че в навечерието на този ден кралицата повикала сър Борс и го запитала какви са намеренията му.

— Истина ви казвам, господарко — рекъл той, — намеренията ми са да удържа на обещанието си, сиреч не ще ви изменя, ще се сражавам за вас, освен ако се случи да дойде по-достоен рицар от мен да ви защити. Тогава, господарко, ще се чувствам освободен от обещанието си.

— Желаете ли да съобщя това на моя господар Артур? — запитала кралицата.

— Постъпете според волята си, господарко.

Тогава кралицата отишла при краля и му предала отговора на сър Борс.

— Имайте доверие в сър Борс — рекъл кралят, — тъй като аз го смятам за един от най-храбрите рицари днес и най-праведния мъж на света.

И ето че дошло утрото и кралят и кралицата заедно с всички рицари, що били по туй време в двора, се отправили към ливадата край Уинчестър, дето щял да стане двубоят. И когато кралят пристигнал там с кралицата и мнозина рицари на Кръглата маса, сложили кралицата под стража и вдигнали висока клада около един железен стълб, дето тя трябвало да бъде изгорена в случай, че сър Мадор де ла Порт победи в двубоя. Такъв бил обичаят в онези дни — ни милост, ни любов, ни родство можели да отменят справедливата присъда било над крал или обикновен рицар, било над кралица или коя да е бедна дама.

А в туй време дошъл сър Мадор де ла Порт и се заклел пред краля, че кралицата предателски е убила неговия братовчед сър Патрис и че ще докаже това със собствената си ръка в честен двубой срещу всеки, що дръзне да твърди обратното. Сетне пристигнал и сър Борс де Ганис и рекъл:

— Колкото до кралица Гуиневир, тя е невинна и аз ще докажа с меч в ръка, че не е извършила предателството, в което я обвиняват.

— Тогава пригответе се за бой — рекъл сър Мадор — и ще видим дали вие сте прав или аз.

— Сър Мадор — рекъл сър Борс, — познавам ви като храбър рицар, ала въпреки туй никак не се боя от вас и вярвам, че Бог ще ми помогне да устоя на гнева ви. И ето що съм обещал на моя господар Артур и моята господарка кралицата: ще се сражавам за нея в този спор до смърт, освен ако се яви по-достоен рицар от мен в нейна защита и ме освободи от задължението ми.

— Това ли е всичко? — рекъл сър Мадор. — Излезте на бой с мен или кажете направо, че се предавате.

— Възседнете коня си — рекъл сър Борс — и вярвам, няма дълго да чакате, преди да получите удовлетворение.

Тогава и двамата се оттеглили в шатрите си и се приготвили за двубоя както намерили за добре. И скоро сър Мадор се явил отново с щит на рамо и копие в ръка, препуснал през полето и викнал на Артур:

— Нека вашият застъпник излезе насреща ми, ако смее.

И като чул думите му, сър Борс се засрамил, възседнал коня си и се изправил в другия край на арената. Ала в миг съгледал от близката гора да изскача рицар в пълно въоръжение, с необикновен щит и непознат герб, яхнал бял кон. Препуснал той с все сила към сър Борс и щом стигнал пред него, спрял се и му рекъл:

— Любезни рицарю, не се гневете, ала по-достоен рицар от вас трябва да се сражава в този двубой, затуй, моля ви, оттеглете се. Знайте, че съм дошъл твърде отдалеч и тази битка по право принадлежи на мен, както ви казах и дадох пред вас дума, когато говорихме преди време. А за добрата воля ви благодаря от сърце.

Тогава сър Борс препуснал към крал Артур и му рекъл, че е дошъл рицар, готов да се сражава в този двубой, за да защити честта на кралицата.

— Кой е този рицар? — запитал кралят.

— Не знам — отвърнал Борс, — ала ние се споразумяхме той да се яви тук в деня на двубоя. Сега, господарю, аз съм свободен от клетвата си.

Глава 7

Как сър Ланселот се сражавал срещу сър Мадор за честта на кралицата и как го победил и оправдал кралицата

Тогава кралят повикал онзи рицар и го запитал готов ли е да се сражава за кралицата. А той отвърнал на краля:

— Затуй съм и дошъл, кралю, ала моля ви, не ме бавете повече, тъй като нямам време за бавене. И щом завърши този двубой, трябва час по-скоро да си ида оттук, защото имам работа другаде. И знайте — рекъл рицарят, — че е позор за всички рицари на Кръглата маса да допуснат и разрешат такава благородна дама и милостива кралица като кралица Гуиневир да бъде тъй хулена и позорена пред очите ви.

И всички се чудели кой е този рицар, дето се наема да влезе в този двубой, защото никой не го познал освен сър Борс. Тогава сър Мадор де ла Порт рекъл на краля:

— Скоро ще науча с кого се сражавам.

И тъй, застанали те в двата края на арената, затъкнали копия и с все сила връхлетели един връз друг, та копието на сър Мадор се счупило на парчета, а копието на онзи рицар издържало и той повалил по гръб на земята и сър Мадор, и коня му. Ала той начаса ловко скокнал на крака, вдигнал щит пред гърди, изтеглил меч и викнал на рицаря да слезе от коня, за да се сражават пешком.

Тогава рицарят пъргаво и смело скочил от седлото, вдигнал щит пред гърди и изтеглил меч. Сетне двамата се хвърлили в яростен бой, та си нанесли безчет тежки удари и дълго се дебнели и нападали, отстъпвали и секли един другиго с меч като диви глигани. Така се сражавали те цял час, тъй като сър Мадор бил твърде силен рицар и изпитан в многобройни битки. Най-подир рицарят повалил сър Мадор и пристъпил към него да го притисне по гръб наземи, ала изведнъж сър Мадор се изправил и додето ставал, посякъл рицаря по бедрото, та кръвта буйно рукнала от раната.

И като видял, че е ранен и кръвта му тече, рицарят оставил сър Мадор да се изправи на крака и в миг го ударил с такава мощ по шлема, че той се строполил по гръб на земята, а рицарят се навел да смъкне шлема от главата му. Тогава сър Мадор помолил рицаря да пощади живота му, признал се за победен и оттеглил обвинението си срещу кралицата.

— Няма да ви даря живота — рекъл рицарят, — ако не се закълнете навеки да оттеглите хулите срещу кралицата и не обещаете върху гроба на сър Патрис да не стои надпис, че това предателство е извършено със съгласието на кралица Гуиневир.

— Ще сторя всичко според волята ви — рекъл сър Мадор — и веднъж завинаги оттеглям обвинението си срещу кралицата.

Тогава оръженосецът на сър Мадор вдигнал господаря си и го отнесъл в шатъра му, а другият рицар се приближил до сенника, под който седял крал Артур. А в туй време кралицата вече била дошла при краля и двамата се целунали.

И когато кралят видял рицаря, навел се към него и му благодарил, а същото сторила и кралицата. Сетне кралят го помолил да свали шлема си, да си почине и да пийне бокал вино. И щом свалил шлема, за да отпие от виното, всички рицари начаса познали, че това е сър Ланселот от Езерото. И като разбрал това, кралят хванал кралицата за ръка, отишъл при сър Ланселот и рекъл:

— Сър, хвала вам за бойните подвизи, що извършихте днес заради мен и моята кралица.

— Господарю — рекъл сър Ланселот, — трябва да знаете, че мой дълг е винаги и навсякъде да защищавам вас и кралицата, моята господарка, тъй като вие сте този, що ме посвети във високото рицарско звание, а на същия ден моята господарка, вашата кралица, ми оказа високо благоволение, инак щях да се посрамя. Защото в деня, когато ме посветихте в рицарство, в своята неопитност аз загубих меча си, а моята господарка, кралицата, го намерила и го скрила в шлейфа на дрехата си, та ми го даде, когато той ми потрябва. И ако не бе сторила това, щях да се посрамя пред всички рицари. Затуй, господарю Артур, на този ден й се заклех да бъда неин верен рицар и да я браня в право дело и в неправо.

— Хвала вам за закрилата — рекъл кралят, — и ви уверявам, че ще ви въздам за добрината.

А кралицата все гледала сър Ланселот и тъй горко плачела, та едва не паднала наземи от скръб, защото след злината, що му била сторила, той й отвърнал с такава добрина.

Сетне родствениците на сър Ланселот го заобиколили и много му се радвали. И всички рицари на Кръглата маса, които били в двора по туй време, го поздравили с добре дошъл. После сър Мадор бил изцелен от лечителите, а и раната на сър Ланселот заздравяла. И тогава в двора настъпило голямо веселие и радост.

Глава 8

Как Девицата от езерото разкрила пред всички истината[1] и за много други неща

И случило се тъй, че Девицата от езерото, наричана Нимю, която била съпруга на храбрия рицар крал Пелеас, скоро след туй отишла в двора — тя винаги вършела добрини на крал Артур и рицарите му със своите магии и вълшебства. И като чула как кралицата била обвинена за смъртта на сър Патрис, заявила пред всички, че тя не е виновна, а сетне разкрила името на злодея, сиреч сър Пинел, и открила на всеослушание защо е извършил това дело. Тогава в двора се убедили в невинността на кралицата, а рицарят Пинел избягал в родните си земи, тъй като всички узнали, че той сложил на угощението отровата в ябълките, за да погуби сър Гауейн, понеже сър Гауейн и братята му убили сър Ламорак Уелски, който бил негов братовчед.

Сетне погребали сър Патрис в параклиса в Уестминстър и на гроба му написали: „Тук почива сър Патрис Ирландски, убит от сър Пинел Свирепи, който сложил отрова в ябълки, за да убие сър Гауейн, ала за зла чест сър Патрис изял една от тези ябълки и изведнъж паднал мъртъв.“ И написали също на гроба как кралица Гуиневир била обвинена в предателство заради смъртта на сър Патрис от сър Мадор де ла Порт и се споменавало как сър Ланселот се сражавал с него за честта на кралицата и го победил в двубой. Всичко това било написано на гроба на сър Патрис, за да бъде оневинена кралицата.

А сър Мадор винаги и чрез всичко се стараел да си възвърне благоволението на кралицата. И най-подир, чрез застъпничеството на сър Ланселот, спечелил отново благоволението й, а тя му простила за стореното.

Така изминало времето до празника Успение Богородично. И две недели преди този празник кралят възвестил, че на този ден ще се състои голям турнир в Камелот, наречен още Уинчестър. И оповестил още кралят, че той и кралят на Шотландия ще се сражават срещу всички, що излязат в бой срещу тях.

И когато турнирът бил оповестен, събрали се там много рицари и дошли също кралят на Северен Уелс, крал Агуизанс Ирландски, Краля със стоте рицари, Галахалт Високородния принц, кралят на Нортъмбърланд и още мнозина благородни херцози и графове от разни земи.

И тъй, приготвил се крал Артур да иде на турнира и искал кралицата да го придружи, ала тя отказала, защото била неразположена и не можела да язди.

— Твърде жалко — рекъл кралят, — тъй като от седем години не сте виждали събрани заедно толкоз много благородни рицари освен нявга на Петдесетница, когато Галахад напусна двора ни.

— Моля ви да ми простите — рекла кралицата, — ала не мога да дойда, за което съжалявам.

И мнозина си помислили, че кралицата не желае да напусне двора заради сър Ланселот, тъй като той нямало да иде с краля, понеже казал, че не е заздравяла още раната, нанесена му от сър Мадор. И това твърде наскърбило и разгневило краля.

И тъй, поел крал Артур с дружината си към Уинчестър и по пътя спрял в един град, по име Астолат, наричан днес на английски Гилфорд[2]. Там се подслонил кралят в замъка. Ала щом потеглил кралят, кралицата повикала при себе си сър Ланселот и му рекла:

— Сър Ланселот, не постъпвате разумно, че оставате тук, когато моя господар го няма. Какво, мислите, ще кажат и вашите, и моите врагове? Ще кажат: „Вижте как сър Ланселот все гледа да не придружава краля, а същото прави и кралицата, защото желаят да се насладят на любовта си.“ Ето това ще кажат, бъдете сигурен — рекла кралицата на сър Ланселот.

[1] Във френските източници не се споменава нищо за намесата на тази девица. Между другото тази намеса, чрез която окончателно се оневинява кралицата, свидетелства за скептичното отношение на Малори към авторитета на т.нар. „божи съд“ — двубой, чрез който през средните векове се решавало кой е истинският виновник за извършено престъпление. В този случай кралицата е наистина невинна, но в глава 9, Книга деветнайсета, и тя, и Ланселот са виновни — въпреки това Ланселот побеждава в двубоя своя противник, обвинителя на кралицата. ↑

[2] Отъждествяването на приказния град Астолат с действително съществуващия Гилфорд, както и на реката, която тече през него — с Темза, е принос на Малори с цел да се даде реалистичен оттенък на разказа. ↑

Глава 9

Как сър Ланселот отишъл в Астолат и получил там от една девица ръкав, който трябвало да носи на шлема си

— Повелително моя — рекъл сър Ланселот, — мъдри слова изрекохте и виждам, че в последно време сте помъдрели. Затуй, господарко моя, ще последвам съвета ви и след като си почина тази нощ, утре призори ще поема към Уинчестър. Ала трябва да знаете, че на турнира ще се сражавам против краля и дружината му.

— Колкото до това, можете да постъпите според волята си — рекла кралицата. — Ала съветвам ви да не се сражавате срещу своя крал и дружината му, тъй като измежду тях има мнозина изпитани рицари от вашия род, както и сам добре знаете, и никак не желая да ги предизвиквате.

— Повелителко моя — рекъл сър Ланселот, — моля ви, не ми се сърдете, ала ще ви кажа, че съм готов да срещна всяка опасност, що Бог ми прати.

И тъй, рано сутринта сър Ланселот изслушал литургията и се подкрепил, а сетне се простил с кралицата, поел на път и яздил, без да спира, додето наближил Астолат, сиреч Гилфорд. И случило се, че привечер стигнал пред замъка на един стар барон на име сър Бернард Астолатски. И като влизал там сър Ланселот да потърси подслон, крал Артур, който се разхождал в градината край замъка, го забелязал и начаса го познал.

— Трябва да знаете — рекъл крал Артур на рицарите, що били с него в градината, — току-що зърнах един рицар, който ще каже своята дума на турнира, дето сме се отправили, защото, уверен съм, ще извърши чудни подвизи.

— Молим ви, открийте ни кой е той — рекли неколцина от рицарите, що били там.

— Още не е дошло времето да ви кажа — рекъл кралят. И с тези думи се оттеглил в покоите си.

И тъй, когато сър Ланселот бил въведен в замъка и свалил доспехите си, старият барон, мъж праведен, дошъл да го посрещне според обичая и го поздравил най-почтително, ала не познал сър Ланселот.

— Любезни сър — рекъл сър Ланселот на стария рицар, — моля ви, заемете ми щит, който хората да не познават, тъй като моят е твърде добре известен.

— Сър — рекъл домакинът, — ще изпълня желанието ви, тъй като виждам, че сте един от най-личните рицари на света, и искам да ви окажа гостоприемство по достойнство. Сър, трябва да знаете, че имам двама синове и наскоро те бяха посветени в рицарство. Името на по-големия е сър Тир и в същия ден, когато получи рицарско звание, той бе ранен, та оттогава не може да язди. Ще ви дам неговия щит, тъй като, струва ми се, само в този замък хората го познават, ала не и другаде. По-малкият ми син се казва Лавейн и ако нямате нищо против, нека той дойде с вас на турнира, понеже за възрастта си е твърде силен и издръжлив. Ала, сър, сърцето ми подсказва, че сте благороден рицар, затуй, моля ви, открийте ми името си.

— Колкото до това — рекъл сър Ланселот, — засега трябва да ме простите, ала ако даде Бог да заслужа слава на турнира, ще се върна тук и ще ви кажа името си. Въпреки туй нека дойде с мен синът ви Лавейн и, моля ви, дайте ми щита на брат му.

— Ще сторя всичко според волята ви — рекъл сър Бернард.

А старият барон имал дъщеря, която наричали Прекрасната девица от Астолат и тя през цялото време гледала сър Ланселот с възхищение. И както се разказва в книгата, така се влюбила в него, че най-подир умряла от любов. Името й било Елейн Белоръката. И тъй, тя все влизала и излизала от покоите, изгаряйки от любов към сър Ланселот, и накрая го замолила да носи на турнира неин знак.

— Любезна девице — рекъл сър Ланселот, — ако изпълня желанието ви, ще можете да кажете, че за вас съм сторил повече, отколкото за коя да е друга дама или девица.

После се досетил, че ще отиде на турнира предрешен, и тъй като никога до този ден не бил носил знак на девица, решил да приеме нейния, та никой от родствениците му там да не го познае. И тогава рекъл:

— Любезна девице, да бъде волята ви, съгласен съм да нося ваш знак на шлема си, затуй покажете ми да го видя.

— Сър — отвърнала тя, — ще ви дам един мой ръкав от алена коприна, богато избродиран с бисери.

И му го донесла. А сър Ланселот го взел и рекъл:

— Никога до днес не съм почел тъй високо друга девица.

После сър Ланселот дал щита си на прекрасната девица да го пази, додето се върне. И тази нощ му оказали отлично гостоприемство и сър Ланселот добре си починал, а девицата Елейн не се отделяла от него, доколкото позволявало благоприличието.

Глава 10

Как започнал турнирът край Уинчестър, кои рицари влезли в битката и за други неща

А на сутринта крал Артур и рицарите му поели за турнира, тъй като кралят вече три дни чакал да се съберат всичките му благородни воини. И като тръгнал крал Артур, сър Ланселот и сър Лавейн също се подготвили за път и всеки от двамата носел по един бял щит, а сър Ланселот взел със себе си аления ръкав. И тъй, простили се със стария барон сър Бернард и с дъщеря му, Прекрасната девица от Астолат, и яздили, додето стигнали в града Камелот, както в онези времена наричали Уинчестър. А там вече се било събрало голямо множество крале, херцози, графове, барони и благородни рицари. Ала сър Ланселот с помощта на сър Лавейн се подслонил у един богат гражданин, та никой не знаел къде е. И там си отпочинали те до празника Успение Богородично.

Тогава екнали тръби и свикали всички на полето, а крал Артур седнал под висок сенник да наблюдава кой ще се отличи най-добре. Ала както се казва във френската книга, кралят не позволявал на сър Гауейн да се отделя от него, тъй като сър Гауейн никога не печелел първенството, ако сър Ланселот се сражавал в турнира, и много пъти се било случвало сър Гауейн да си иде посрамен, когато Ланселот излизал да се бие предрешен. Тогава някои от кралете, като например крал Агуизанс Ирландски и кралят на Шотландия, преминали към страната на крал Артур, а на противната страна били кралят на Северен Уелс, Краля със стоте рицари и кралят на Нортъмбърланд, а също и Галахалт Високородния принц. Ала тези трима крале и този херцог били твърде слаби да устоят срещу дружината на крал Артур, тъй като на негова страна се сражавали най-благородните рицари на света.

И тъй, оттеглили се двете дружини една срещу друга и всеки рицар се приготвил да се сражава и според силите си да стори каквото може. Тогава сър Ланселот също се въоръжил, а сетне сложил червения ръкав на шлема си и здраво го закрепил. После сър Ланселот и сър Лавейн напуснали тайно Уинчестър и яздили, додето стигнали в една зелена горичка зад рицарите, които щели да се сражават срещу дружината на крал Артур, и там изчакали да започне битката. И ето че се хвърлили в боя шотландският крал и кралят на Ирландия от дружината на крал Артур, а срещу тях излезли кралят на Нортъмбърланд и Краля със стоте рицари. И кралят на Шотландия повалил краля на Нортъмбърланд, а Краля със стоте рицари повалил ирландския крал Агуизанс. После сър Паломид, който се сражавал на страната на крал Артур, се срещнал със сър Галахалт и всеки повалил другия от коня, а рицарите им помогнали на господарите си отново да ги яхнат. И тогава започнала люта битка между двете дружини.

И хвърлили се в нея сър Брандилес, сър Саграмор Похотливи, сър Додинас Свирепи, сър Кей Сенешала, сър Грифлет Син Божи, сър Лукан Виночерпеца, сър Бедивер, сър Агравейн, сър Гахерис, сър Мордред, сър Мелиот де Логрис, сър Озана Сърцати, сър Сафер, сър Епиногрус и сър Галерон от Голуей. Всички тези петнайсет рицари били рицари на Кръглата маса и се втурнали в боя заедно с още мнозина други и отблъснали краля на Нортъмбърланд и краля на Северен Уелс.

Като видял това сър Ланселот, който се криел сред листака на горичката, рекъл на сър Лавейн:

— Гледайте там онези рицари как храбро се защитават като глигани, подгонени от кучета.

— Истина е — рекъл сър Лавейн.

Глава 11

Как сър Ланселот и сър Лавейн влезли в боя срещу рицарите на крал Артур и как Ланселот бил ранен

— Сега — рекъл сър Ланселот, — ако ми помогнете малко, ще видите как онези, що гонят рицарите от тази дружина, ще хукнат също така бързо назад, както сега тичат напред.

— Сър, не се бавете повече — рекъл сър Лавейн, — а аз ще сторя каквото мога.

Тогава сър Ланселот и сър Лавейн се втурнали там, дето битката била най-люта, и сър Ланселот повалил сър Саграмор, сър Брандилес, сър Додинас, сър Кей и сър Грифлет и всичко туй извършил с едно копие. А сър Лавейн повалил сър Лукан Виночерпеца и сър Бедивер. После сър Ланселот взел друго копие и повалил сър Агравейн, сър Гахерис, сър Мордред и сър Мелиот де Логрис, а сър Лавейн повалил сър Озана Сърцати. Подир туй сър Ланселот изтеглил меча си и взел да сипе удари наляво и надясно и със страшна сила съборил от седлата сър Сафер, сър Епиногрус и сър Галерон. Тогава рицарите на Кръглата маса побързали да хванат конете си и се оттеглили кой както успял.

— О, милостиви Иисусе Христе — рекъл сър Гауейн, — кой е онзи рицар, дето извърши такива чудни бойни подвизи в битката?

— Знам кой е — рекъл крал Артур, — ала сега-засега няма да ви открия.

— Сър — рекъл сър Гауейн, — като гледам как язди и какви удари нанася, бих казал, че е сър Ланселот. Ала все пак, струва ми се, не може да е той, защото носи червен ръкав на шлема си, а никога не съм виждал сър Ланселот да носи на турнир знака на някоя благородна дама или девица.

— Който и да е — рекъл крал Артур, — ще го опознаем по-добре и ще извърши още подвизи, преди да си иде оттук.

Тогава онези, що се сражавали срещу крал Артур, били твърде доволни, а рицарите от неговата дружина, след претърпяното поражение, отново се събрали и се приготвили за бой. И тъй, сър Борс, сър Ектор де Марис и сър Лионел свикали родствениците си сър Бламор де Ганис, сър Блеоберис, сър Алидук, сър Галихуд, сър Галиходин и сър Белингер Жестоки. И тези девет рицари, все от рода на сър Ланселот, се втурнали с гняв в боя, тъй като били благородни и могъщи рицари и изпълнени със злоба и омраза, решили да отмъстят на благородния рицар сър Ланселот и на сър Лавейн, понеже не ги познали кои са. И връхлетели те яростно в боя и повалили много рицари от Нортъмбърланд и от Северен Уелс.

И щом видял чудните им дела, сър Ланселот грабнал копие в ръка, ала насреща му излезли наведнъж сър Борс, сър Ектор и сър Лионел и го ударили с копията си, та с общи усилия повалили коня му наземи. И за зла чест сър Борс пробол сър Ланселот през щита в ребрата, а копието му се счупило и върхът останал в раната.

И когато сър Лавейн видял, че господарят му лежи на земята, втурнал се към краля на Шотландия и го повалил от седлото. Сетне хванал коня му, завел го при сър Ланселот и като отблъснал с чудна сила рицарите на крал Артур, помогнал му да възседне коня. Тогава сър Ланселот грабнал копие и повалил сър Борс наземи заедно с коня му. Същото сторил и със сър Ектор и сър Лионел, а сър Лавейн повалил сър Бламор де Ганис. После сър Ланселот изтеглил меча си, макар да чувствал, че е ранен твърде тежко и едва ли ще избегне смъртта, и нанесъл на сър Блеоберис такъв удар по шлема, че той паднал на земята в несвяст. Сетне повалил по същия начин сър Алидук и сър Галихуд, а сър Лавейн повалил сър Белингер, сина на Ализандер Сирака. В туй време сър Борс успял отново да яхне коня си и заедно със сър Ектор и сър Лионел се хвърлили срещу сър Ланселот, та тримата стоварили мечове върху шлема му. И като усетил болка от ударите им и от лютата рана, той решил да стори каквото може, додето все още се държи на седлото. И тогава сър Ланселот тъй силно ударил сър Борс, че го принудил да сведе ниско глава, смъкнал шлема му и можел да го убие. Същата участ сполетяла и сър Ектор и сър Лионел. Ала, както се казва в книгата, макар да можел да ги убие, като видял лицата им и ги познал, не му дало сърце да стори това и ги пощадил. Сетне се хвърлил сред най-лютия бой и извършил най-дивните бойни подвизи, които човек е виждал и чувал да описват други, а храбрият рицар сър Лавейн бил все до него. И както разказва френската книга, сър Ланселот повалил с меча си и съборил на земята над трийсет рицари и повечето били от Кръглата маса. Сър Лавейн също се проявил отлично този ден и повалил десетима рицари на Кръглата маса.

Глава 12

Как сър Ланселот и сър Лавейн напуснали полесражението и в каква опасност изпаднал сър Ланселот

— Милостиви Иисусе Христе — рекъл сър Гауейн на Артур, — кой ли е онзи рицар с червения ръкав?

— Сър — отвърнал крал Артур, — ще разберем кой е, преди да се оттегли.

И с тези думи кралят наредил да тръбят за края на битката и да известят, че първенството се отсъжда на рицаря с белия щит, който носел червен ръкав.

Тогава Краля със стоте рицари, кралят на Северен Уелс, кралят на Нортъмбърланд и сър Галахалт Високородния принц отишли при сър Ланселот и му рекли:

— Любезни рицарю, Бог да ви благослови, защото голяма добрина ни сторихте днес. Затуй, молим ви, елате с нас да получите наградата и почестите, които тъй достойно заслужихте.

— Любезни лордове — рекъл сър Ланселот, — трябва да знаете, че ако съм заслужил благодарността ви, скъпо платих за нея и сега горко се разкайвам, понеже едва ли ще остана жив. Затова, любезни лордове, моля ви, разрешете ми да ида, дето сам пожелая, защото съм тежко ранен. Не ми трябват никакви почести, тъй като предпочитам да намеря час по-скоро отдих, нежели да бъда господар на целия свят.

И като простенал жално, препуснал с все сили далеч от тях и яздил тъй, додето стигнал край една гора. Тогава се огледал и разбрал, че е на около миля от полето на битката и никой не може да го види, и в миг викнал с висок глас:

— О, добри ми рицарю сър Лавейн, помогнете ми да извадя върха на това копие от ребрата си, защото то до смърт ме измъчва.

— О, господарю мой — рекъл сър Лавейн, — на драго сърце бих сторил туй, що искате, ала се боя, че ако измъкна копието, има опасност да умрете.

— Заклевам ви — рекъл сър Ланселот, — в името на обичта ви към мен изтеглете го.

И с тези думи слязъл от коня. Същото сторил и сър Лавейн, а сетне хванал копието и рязко го измъкнал от тялото му. Тогава сър Ланселот надал остър вик и покъртителен стон, а кръвта рукнала като река от раната и той се смъкнал възнак на земята блед и безжизнен.

— Горко ми — рекъл сър Лавейн, — какво да правя сега?

И обърнал сър Ланселот така, че вятърът да духа в лицето му, ала той почти половин час лежал като мъртъв. Най-подир сър Ланселот отворил очи и рекъл:

— О, Лавейн, помогнете ми да се кача на коня, защото на около две мили оттук живее един добър отшелник, който някога е бил твърде храбър рицар и богат владетел. И поради голямата си добродетел той се е обрекъл по своя воля на бедност и се е отказал от земите си. Името му е сър Бодуин Бретонски и той е твърде вещ лечител и изкусен знахар, затуй помогнете ми час по-скоро да стигна при него, тъй като сърцето ми подсказва, че не ми е съдено да умра от ръката на родния си братовчед.

Тогава сър Лавейн с голяма мъка му помогнал да яхне коня и двамата бързо препуснали по пътя, а от раната на сър Ланселот все течала кръв по земята. Най-подир за щастие стигнали до отшелническата обител, която се намирала край една гора, а от другата й страна се издигала висока скала и под нея бликал бистър извор. И сър Лавейн заблъскал по вратата с дръжката на копието си и извикал силно:

— Отворете, в името на Христа!

И ето че излязло едно малко момче и попитало какво искат.

— Мили синко — рекъл сър Лавейн, — иди и помоли господаря си, отшелника, в името на Бога да приеме един тежко ранен рицар. И кажи на господаря си, че днес със собствените си очи видях този рицар да извършва повече бойни подвизи, отколкото съм чувал някой някога да е извършил.

И момчето бързо отишло, влязло вътре и не след дълго довело отшелника, който бил твърде праведен мъж. И щом го видял, сър Лавейн го помолил в името на Бога да им помогне.

— Кой е този рицар? — рекъл отшелникът. — От двора на крал Артур ли е, или не?

— Не знам кой е и как се казва — рекъл сър Лавейн, — ала знам, че днес извърши чудни бойни подвизи.

— На чия страна се би? — запитал отшелникът.

— Сър — рекъл сър Лавейн, — днес той се сражава срещу крал Артур и заслужи първенството пред всички рицари на Кръглата маса.

— Беше време — рекъл отшелникът, — когато не бих го пожалил, щом се е сражавал срещу моя господар крал Артур, тъй като и аз бях някога от рицарите на Кръглата маса. Ала сега, благословен да е Бог, мисля инак. Къде е той? Искам да го видя.

И тогава сър Лавейн завел отшелника при сър Ланселот.

Глава 13

Как завели сър Ланселот при един отшелник да излекува раната му, и за други неща

И като го видял отшелникът облегнат на предния лък на седлото и целия облян в кръв, сторило му се, че го познава, ала не могъл да се досети кой е, защото бил съвсем пребледнял от загубената кръв.

— Кой сте вие, рицарю — рекъл отшелникът, — и отде сте родом?

— Любезни сър — рекъл сър Ланселот, — аз съм чужденец и странстващ рицар, който скита по много земи да дири слава.

Тогава отшелникът го погледнал по-внимателно и познал по един белег от рана на бузата му, че той е сър Ланселот.

— Уви — рекъл отшелникът, — защо, господарю мой, криете името си от мен? Ала, кълна се, аз добре ви познавам — вие сте самият сър Ланселот, най-благородният рицар на света.

— Сър — рекъл той, — щом ме познавате, помогнете ми в името божие, ако можете, защото по-добре да умра час по-скоро, нежели още дълго да ме измъчва тази болка.

— Не бойте се — рекъл отшелникът, — ще оздравеете и още много дни ще живеете в чест и слава.

И тъй, повикал отшелникът двама слуги и заедно с тях занесъл сър Ланселот в своята обител, бързо свалил доспехите му и го сложил да легне в постелята. После отшелникът спрял кръвта от раната и накарал сър Ланселот да пийне малко хубаво вино, та той се освежил и посъвзел. И трябва да знаете, че в онези времена отшелниците не били като днешните, а всички се славели като достойни и смели мъже и поддържали много слуги и помагали на хората в беда.

Сега да разкажем за крал Артур и да оставим сър Ланселот при отшелника. Когато всички крале и от двете дружини се събрали за големия пир, крал Артур попитал краля на Северен Уелс и хората му къде е рицарят с червения ръкав и рекъл:

— Доведете го при мен, за да получи, според обичая, възхвала, почести и награда.

Тогава се обадили Галахалт Високородния принц и Краля със стоте рицари и рекли:

— За жалост, той твърде пострада в боя и едва ли вие или някой от нас ще го види вече. И знайте, че всички ние дълбоко скърбим за този рицар.

— Уви — рекъл Артур, — как е възможно? Толкоз тежко ли е ранен? Как се нарича?

— Кълнем се — рекли те, — не знаем нито името му, нито отде идва и накъде отива.

— Уви — рекъл кралят, — по-лоша вест от тази не съм чувал от седем години насам. По-добре всичките си владения да загубя, нежели да науча и разбера, че този рицар е убит.

— Познавате ли го? — запитали всички.

— Колкото до това — рекъл Артур, — дали го познавам, или не, уверявам ви, не ще ви открия, ала дано всемогъщият Бог ми прати добри вести за него.

И всички се съгласили с краля.

— Кълна се в главата си — рекъл сър Гауейн, — ако наистина този храбър рицар е тъй тежко ранен, това е голяма беда за цялото ни кралство, тъй като той е един от най-благородните рицари, що съм виждал да държи в ръка копие или меч. И ако може да бъде намерен, аз ще го намеря, защото съм сигурен, че не е далеч от този град.

— Сторете каквото е по силите ви — рекъл крал Артур — и може да успеете. Ала дано участта му да не е тъй тежка, че сам да не помни кой е.

— Боже опази! — рекъл сър Гауейн. — Уверявам ви, ще узная кой е, ако сполуча да го намеря.

И тъй, взел със себе си сър Гауейн един оръженосец и яхнали конете и обиколили земите на седем мили околовръст от Камелот, ала се върнали, без да донесат вести за него.

А след два дни крал Артур и дружината му тръгнали обратно за Лондон. И случило се, че по пътя сър Гауейн намерил подслон в града Астолат при сър Бернард, при когото бил по-рано и сър Ланселот. И когато сър Гауейн се оттеглил в покоите да си почине, сър Бернард, старият барон, и дъщеря му Елейн отишли при него да се поразговорят и да чуят вести за турнира в Уинчестър и кой се е отличил в него.

— Кълна се в Бога — рекъл сър Гауейн, — имаше там двама рицари с бели щитове и единият от тях носеше на шлема си червен ръкав. Той надмина всички и без съмнение е един от най-храбрите рицари, що съм виждал да се сражават в честен бой. И уверявам ви също, че рицарят с червения ръкав сам срази четирийсет рицари от Кръглата маса, а и другарят му се прояви най-достойно и славно.

— Благословен бъди, Господи — рекла Прекрасната девица от Астолат, — че си отредил този рицар да се отличи в турнира, тъй като него любя повече от всекиго на този свят и, кълна се, никого другиго не ще любя до сетния си час.

— Любезна девице — рекъл сър Гауейн, — наистина ли този храбър рицар е вашият възлюбен?

— Наистина, сър — рекла тя, — той е моят любим.

— А знаете ли името му? — запитал сър Гауейн.

— Не, не знам името му, нито знам отде е — отвърнала девицата, — ала кълна се пред Бога и пред вас, че го любя.

— А как се запознахте с него? — запитал сър Гауейн.

Глава 14

Как сър Гауейн нощувал пра владетеля на Астолат и как узнал, че сър Ланселот бил онзи, що носел червения ръкав

И тя му разказала всичко, което вие вече знаете — как баща й проводил нейния брат с рицаря, за да му служи, и как му дал щита на другия й брат, сър Тир, и най-подир рекла:

— А собствения си щит той остави на мен.

— И по каква причина постъпи тъй? — запитал сър Гауейн.

— Причината е тази — рекла девицата, — че мнозина благородни рицари твърде добре познавали неговия щит.

— Ах, любезна девице — рекъл сър Гауейн, — моля ви, позволете ми да видя този щит.

— Сър — рекла тя, — той стои в покоите ми, покрит с плат, и ако дойдете с мен, ще ви го покажа.

— Не, не — рекъл сър Бернард на дъщеря си, — наредете да го донесат тук.

И като донесли щита и свалили покривалото, сър Гауейн начаса познал, че това е щитът и гербът на сър Ланселот.

— О, милостиви Иисусе Христе — рекъл той, — сега мъката ми е още по-голяма, отколкото преди.

— Защо? — запитала Елейн.

— Имам много причини за това — отвърнал сър Гауейн. — Ала кажете ми, нима рицарят, комуто принадлежи този щит, е вашият любим?

— Да, наистина — рекла тя. — Аз го любя и дано даде Бог и той да ме залюби.

— Кълна се в Бога — рекъл сър Гауейн, — ако любите него, любезна девице, вие любите най-достойния рицар на света и най-прославения мъж.

— И аз мисля тъй — рекла девицата, — защото никой рицар, преди да видя него, не ми е вдъхвал такава любов.

— Дано даде Бог да намерите щастие в любовта си — рекъл сър Гауейн, — ала това е твърде съмнително. И все пак ще ви кажа, че сте заслужили голяма милост, защото вече двайсет и четири години познавам този благороден рицар, ала уверявам ви, до днес нито аз, нито кой да е друг рицар не го е видял, нито пък е чул да носи на някой турнир или двубой знака на дама или благородна девица. Затуй, любезна девице, знайте, че твърде сте му задължена и трябва да му благодарите. Ала боя се, че вие никога вече не ще го видите на този свят и за него трябва да жалим повече, отколкото за всеки друг рицар на земята.

— Уви — рекла тя, — какво се е случило? Нима е убит?

— Не съм казал това — рекъл сър Гауейн, — ала трябва да знаете, че е тежко ранен и по всичко изглежда, както смятат хората, по-вероятно е да умре, нежели да оживее. И ще ви кажа още, че той е благородният рицар сър Ланселот, познах по този щит.

— Уви! — рекла Прекрасната девица от Астолат. — Как е възможно туй и къде е ранен?

— Истина ви казвам — рекъл сър Гауейн, — рани го този, що го обича най-много от всички. И ако рицарят, който го рани, узнае, че е ранил сър Ланселот, това ще бъде най-тежката скръб за него.

— Любезни татко — рекла тогава Елейн, — моля ви, позволете ми да ида да го търся, защото инак ще обезумея от тревога. И знайте, че не ще се успокоя, додето не намеря него и брат си сър Лавейн.

— Постъпи според волята си — рекъл баща й, — тъй като и аз скърбя за бедата, сполетяла онзи благороден рицар.

И девицата начаса се приготвила за път и се простила със сър Гауейн, дълбоко натъжена.

А на другата сутрин сър Гауейн отишъл при крал Артур и му разказал как е намерил щита на сър Ланселот, поверен на Прекрасната девица от Астолат.

— Всичко туй го знаех отдавна — рекъл крал Артур — и затова не ви позволих да се сражавате на големия турнир, тъй като забелязах сър Ланселот една вечер, когато потърси подслон в града Астолат. Ала повече ме учудва, че той носеше знак на девица, а никога до днес не бях ни чувал, ни виждал да носи герба на коя да е дама на света.

— Кълна се — рекъл сър Гауейн, — че Прекрасната девица от Астолат извънмерно го люби. Не знам до какво ще доведе това, ала тя се отправи на път да го търси.

И тъй, кралят и всички негови рицари се завърнали в Лондон и там Гауейн разкрил пред целия двор, че победителят в турнира бил сър Ланселот.

Глава 15

За скръбта на сър Борс, като узнал, че е ранил сър Ланселот, и за гнева на кралицата, задето Ланселот носил ръкава

И трябва да знаете, че като чул това, сър Борс твърде се наскърбил, а също и всичките му родственици. Ала когато кралицата узнала, че сър Ланселот носел червения ръкав на Прекрасната девица от Астолат, едва не обезумяла от гняв и без да се бави, заръчала да повикат сър Борс де Ганис. И щом сър Борс застанал пред нея, тя рекла:

— Ах, сър Борс, чухте ли как коварно ме измами сър Ланселот?

— Уви, господарко моя — рекъл сър Борс, — боя се, че той измами всички ни.

— Няма да жаля — рекла кралицата, — ако загине, тъй като доказа, че е неверен и подъл рицар.

— Господарко — рекъл сър Борс, — моля ви, не говорете тъй, защото трябва да знаете, че не желая да слушам такива думи за него.

— Защо, сър Борс — рекла тя, — да не го наричам изменник, когато на големия турнир в Уинчестър е носил на шлема си онзи ръкав?

— Господарко — рекъл сър Борс, — туй, дето е носил ръкава, огорчи и мен самия, ала уверявам ви, не го е сторил със зъл умисъл, а затуй е носил червения ръкав, че да не го познае никой от родствениците му. Защото до този ден никой от нас не го беше виждал да носи знак или герб на благородна дама или девица.

— Позор за него! — рекла кралицата — Ала въпреки цялата му надменност и самохвалство вие сте се оказали по-силен от него.

— Не, господарко — рекъл сър Борс, — това не е вярно, защото той повали и мен, и другарите ми и можеше да ни убие, ако бе пожелал.

— Срам и позор! — рекла кралицата. — Нима не чух как сър Гауейн разказваше на господаря ми Артур за голямата любов между него и Прекрасната девица от Астолат.

— Господарко — рекъл сър Борс, — не мога да забраня на сър Гауейн да разправя каквото си ще. Ала смея да твърдя, че моят господар сър Ланселот не люби никоя дама или девица над другите, а всички почита еднакво. Затуй, господарко, каквото и да казвате, трябва да знаете, че аз тозчас ще се отправя да го търся и ще го намеря, дето и да е, и дано Бог даде да узная добри вести за него.

Сега ще оставим тях и ще разкажем за сър Ланселот, който все още лежал в голяма опасност за живота.

И тъй, когато Прекрасната Елейн отишла в Уинчестър да го търси, по волята на случая сър Лавейн бил излязъл да се поразведри и да разтъпче коня си. И щом го видяла, Елейн го познала начаса и го повикала на висок глас. Като я чул, той се приближил до нея и тя го запитала как е сър Ланселот.

— Кой ви откри, сестро, че името на моя господар е сър Ланселот?

Тогава тя му разказала как сър Гауейн го познал по щита му, а подир туй двамата се отправили към дома на отшелника и като стигнали там, слезли от конете. После сър Лавейн я завел при сър Ланселот. И щом девицата го видяла тъй болен и бледен в постелята, не могла дума да продума, а тозчас паднала на земята в несвяст и дълго лежала така. Когато се посъвзела, извикала и рекла:

— Господарю мой сър Ланселот, защо ви застигна тази зла участ?

И в миг отново припаднала. Тогава сър Ланселот помолил брат й да я привдигне и да я занесе при него. И като се съвзела тя, сър Ланселот я целунал и рекъл:

— Любезна девице, защо страдате толкоз? Знайте, че така повече ме измъчвате. Затуй не скърбете и ако сте тук да ме утешите, добре сте дошли. А от тази лека рана, която получих, скоро ще оздравея с божията милост. Ала чудя се кой ви е казал името ми.

Тогава хубавата девица му разказала как сър Гауейн нощувал при баща й и рекла:

— И по щита той се досети за името ви.

— Уви — рекъл сър Ланселот, — твърде жалко е, че всички са узнали кой съм, защото, не ще и съмнение, това ще причини много беди.

И сър Ланселот се размислил как сър Гауейн ще открие на кралица Гуиневир, че е носил червения ръкав и чий е бил той. И знаел, че тя люто ще се разгневи.

А девицата Елейн не се отделяла от сър Ланселот и се грижела за него и денем, и нощем с чудно старание, та във френската книга се говори, че никоя дама не била полагала такива нежни грижи за своя рицар.

Най-подир сър Ланселот помолил сър Лавейн да проводи хора в Уинчестър, за да разпита дали сър Борс не е там, и му казал по какъв знак ще го разпознае, а именно по един белег от рана на челото.

— Защото, уверен съм — рекъл сър Ланселот, — сър Борс ще ме търси, понеже той е храбрият рицар, дето ме рани.

Глава 16

Как сър Борс търсел Ланселот и го намерил в дома на отшелника и за жалбите им

Сега да се върнем при сър Борс де Ганис, който отишъл в Уинчестър да търси братовчед си сър Ланселот. Ала сър Лавейн бил поставил хора да следят дали няма да се яви такъв човек и щом сър Борс стигнал там, те начаса известили господаря си. Тогава сър Лавейн препуснал към Уинчестър, намерил сър Борс и му открил кой е, как се казва и за кого се грижи.

— Любезни сър — рекъл сър Борс, — моля ви да ме заведете при моя господар сър Ланселот.

— Сър — рекъл сър Лавейн, — яхнете коня и след един час ще бъдете при него.

И тъй, поели те назад и отишли в дома на отшелника. И щом сър Борс видял сър Ланселот да лежи бледен и изпит в постелята, сърцето му се свило, та от мъка и болка не могъл да проговори, а дълго плакал от жал. Когато най-сетне успял да проговори, рекъл:

— О, господарю сър Ланселот, Бог да ви благослови и да ви изпрати бързо изцеление. Много ми тежи тази беда и злочестие и дълбоко страдам. И боя се, че съм разгневил Бога, затуй ме наказва да се покрия с този позор и да раня вас, цвета на рицарството, когото всички дълбоко почитаме, затова се наричам аз злочест. Уви, как се случи тъй, че такъв нищожен рицар като мен има сила за зла чест да рани най-благородния рицар на света. И когато така позорно ви нападнах и предизвиках гнева ви, вие можехте да ме убиете, ала ме пощадихте. А аз не постъпих тъй и заедно с всички ваши родственици се хвърлих с все сили да ви погубя. Чудя се как сърцето и кръвта ми допуснаха да сторя това. Затуй, господарю мой сър Ланселот, простете ми.

— Любезни братовчеде — рекъл сър Ланселот, — давам ви прошката си. И ще ви кажа още, че тежки думи изрекохте за себе си от любов към мен, ала те не ме зарадваха, защото и моят грях не е по-лек от вашия. И аз в гордостта си исках да победя всички ви и тази гордост едва не ме погуби, ала вината за това е само моя, тъй като можех да ви дам знак кой съм и тогава нямаше да получа тази рана. Защото една стара поговорка казва, че когато брат излезе срещу брата и другар срещу другаря, те не знаят що е милост, а се бият на живот и смърт. И тъй, любезни братовчеде, да не говорим повече за туй и да приемем смирено участта, що Бог ни отреди. Да забравим злото и да говорим за нещо радостно, защото стореното не може да се поправи. И нека се помъчим да намерим лек, та по-скоро да оздравея.

Тогава сър Борс се навел над постелята на сър Ланселот и му разказал колко разгневена била кралицата, задето е носил червен ръкав на големия турнир. И казал му още сър Борс как сър Гауейн разкрил всичко по щита, който той оставил при Прекрасната девица от Астолат.

— Нима кралицата е разгневена? — рекъл сър Ланселот. — Това твърде ме наскърбява, тъй като не заслужавам нейния гняв, а всичко туй сторих само за да не ме познаят.

— И аз се опитах да й обясня същото — рекъл сър Борс, — ала напразно. И трябва да знаете, че тя ми наговори много по-тежки думи от тези, що ви предадох. Ала кажете ми, девицата, дето тук се грижи толкова за вас, не е ли онази, която хората наричат Прекрасната девица от Астолат?

— Тя е — отвърнал сър Ланселот, — и по никакъв начин не мога да я накарам да се отдели от мен.

— Защо да се отделя от вас? — рекъл сър Борс. — Тя е прекрасна девица, богата и добре възпитана. И дано даде Бог да я обикнете, любезни братовчеде, макар по този въпрос нито смея, нито мога да ви поучавам. Ала като я гледам с какво усърдие се грижи за вас, разбирам, че тя ви обича с цялото си сърце.

— Това твърде ме наскърбява — рекъл сър Ланселот.

— Сър — рекъл сър Борс, — тази девица не е първата, която напразно ви дава любовта си, и затуй е още по-жалко.

И така разговаряли те за много други неща. И след два-три дни сър Ланселот отново се почувствал здрав и силен.

Глава 17

Как сър Ланселот сложил доспехите си, за да види може ли да носи оръжие, и как раните му се отворили отново

Тогава сър Борс казал на сър Ланселот, че край Уинчестър се устройва голям турнир с много рицари между крал Артур и краля на Северен Уелс на празника Всех святих.

— Наистина ли? — рекъл сър Ланселот. — Щом е тъй, останете при мен още малко, додето раните ми зараснат съвсем, защото вече се чувствам здрав и силен.

— Слава тебе, Господи — рекъл сър Борс.

И те прекарали там заедно още около месец и през цялото туй време девицата Елейн денем и нощем се грижела за сър Ланселот с кротост и смирение, каквито нито мъж е виждал от съпругата си, нито баща от дъщеря си. И това твърде се правело на сър Борс.

Най-подир един ден сър Ланселот, сър Борс и сър Лавейн решили да пратят отшелника за лековити билки в гората, а сър Ланселот заръчал на хубавата Елейн да събере билки, та да му направи отвара от тях. И в туй време сър Ланселот накарал сър Лавейн да му сложи доспехите и да го въоръжи с всичко останало, защото искал да опита ще може ли да носи броня и копие въпреки раните си.

И като възседнал той коня, опънал му здраво юздите, ала конят бил твърде буен и пълен със сили, понеже цял месец стоял вързан. После сър Ланселот затъкнал копие и пришпорил коня, а той препуснал като луд. Тогава ездачът, най-изкусният на света, силно дръпнал юздите да го възпре и се напънал да удържи копието. И тъй могъщо и твърдо се напрегнал сър Ланселот в това усилие да овладее коня, че старата му рака се отворила и надълбоко, и нашироко и кръвта рукнала като река, та той премалял и едва се удържал на седлото. И тогава сър Ланселот викнал:

— Ах, сър Борс и сър Лавейн, помогнете ми или ще загина.

И с тези думи рухнал на земята. А сър Борс и сър Лавейн се втурнали към него с горестни викове. Ала случило се, че девицата Елейн чула вайканията им и отишла при тях. И като видяла сър Ланселот да лежи на земята в доспехи, заплакала и заридала, сякаш щяла да обезумее, а сетне го целунала и се помъчила да го свести. После укорила брат си и сър Борс и ги нарекла коварни подлеци, задето му позволили да стане от постелята, и викала още, че тях смята отговорни за смъртта му.

Дошъл тогава благочестивият отшелник сър Бодуин Бретонски и като видял каква участ е сполетяла сър Ланселот, не изрекъл много думи, ала бил твърде разгневен. После казал:

— Помогнете ми да го занесем вътре.

И те го вдигнали и го занесли в дома на отшелника, свалили доспехите му и го положили в постелята. Ала кръвта все тъй течала обилно от раната и той не помръдвал ни ръка, ни крак. Тогава отшелникът пъхнал нещо в носа му и налял малко вода в устата му и не след дълго сър Ланселот дошъл на себе си. Сетне отшелникът спрял кръвта и когато видял, че сър Ланселот вече има сили да говори, попитал го защо излага живота си на такава опасност.

— Сър — рекъл сър Ланселот, — защото мислех, че съм вече здрав и защото сър Борс ми каза, че на празника Всех святих се устройва голям турнир между крал Артур и краля на Северен Уелс, и аз реших да опитам ще мога ли да ида, или не.

— Ах, сър Ланселот — рекъл отшелникът, — вашата смелост и мъжество няма да ви оставят до последния ви ден, ала сега чуйте съвета ми: нека сър Борс да си иде оттук и да се сражава на този турнир според силите си. И с божията милост, когато свърши турнирът, и вие, сър Борс, се върнете тук, сър Ланселот ще бъде отново здрав както преди, ако следва моите съвети.

Глава 18

Как сър Борс си отишъл и разказал за сър Ланселот, а също и за турнира, и кому било отредено първенството

И когато сър Борс се приготвил да си иде, сър Ланселот му рекъл:

— Любезни братовчеде сър Борс, предайте моите почитания на онези, на които дължа почитание. И моля ви, в името на обичта си към мен сторете каквото е по силите ви на този турнир. А аз ще остана тук с божията милост, додето се върнете.

И тъй, потеглил на път сър Борс и като се върнал в двора на крал Артур, разказал къде е оставил сър Ланселот.

— Това твърде ме наскърбява — рекъл кралят. — Ала щом животът му ще бъде спасен, можем да благодарим на Бога.

После сър Борс разказал на кралицата на каква опасност се изложил сър Ланселот, като се опитал да яхне коня си, и рекъл:

— И всичко това, господарко, той стори от любов към вас, тъй като искаше да се сражава на турнира.

— Позор за него, неверника! — рекла кралицата. — Трябва да знаете, че твърде съжалявам, дето ще избегне смъртта.

— Ще избегне смъртта — рекъл сър Борс. — И ще ви кажа още, че на онзи, който пожелае противното, освен вас, господарко, ние, неговите родственици, ще сторим каквото е по силите ни да съкратим живота му на тази земя. А вие, господарко, неведнъж сте се гневили на моя господар сър Ланселот, ала той всеки път е доказвал, че е ваш верен рицар.

И с тези думи я оставил.

И като наближил уреченият ден, всички рицари на Кръглата маса, които по това време били в двора, започнали да се готвят за турнира на празника Всех святих. И на този турнир дошли много рицари от разни земи: кралят на Северен Уелс, сър Галахалт Високородния принц Сурлузки, Краля със стоте рицари, крал Агуизанс Ирландски и кралят на шотландците. Тези трима крале били на страната на крал Артур.

И в деня на турнира сър Гауейн пръв излязъл на полето и извършил славни бойни подвизи, та вестителите прогласили, че сър Гауейн повалил двайсет рицари. По същото време влязъл в боя и сър Борс де Ганис и той също повалил двайсет рицари, та първенството било поделено между тях двамата, тъй като те първи започнали битката и издържали най-дълго. И сър Гарет, както се казва в книгата, извършил този ден безчет подвизи и повалил или смъкнал от седлото трийсет рицари, ала след като сторил това, не дочакал края на турнира, а потеглил нанякъде и затова не получил наградата. Сър Паломид също извършил големи подвизи и повалил двайсет рицари, ала и той внезапно си отишъл и всички решили, че двамата със сър Гарет трябва да са се отправили на някакво приключение.

И тъй, щом свършил турнирът, сър Борс си тръгнал оттам и отишъл при братовчед си сър Ланселот. И като стигнал при него, намерил го на крака и двамата много се зарадвали един на друг. И разказал сър Борс на сър Ланселот всичко за турнира, както вече го чухте.

— Чудно ми е — рекъл сър Ланселот, — че сър Гарет не е останал на турнира, след като е извършил такива бойни подвизи.

— И ние всички се чудехме — рекъл сър Борс, — защото, като изключим вас, сър Тристан и сър Ламорак Уелски, никога не бяхме виждали рицар да поваля толкова противници в един ден както сър Гарет. Ала после изведнъж изчезна кой знае къде.

— Кълна се в главата си — рекъл сър Ланселот, — той е благороден рицар, силен и издръжлив мъж. И ако пожелае, смятам, че може да устои на всеки рицар по земята. Освен това той е великодушен, учтив и верен на думата си, щедър, смирен и кротък. У него няма хитрост и подлост, а само искреност, вярност и преданост.

И тъй, те се приготвили да напуснат дома на отшелника и на сутринта яхнали конете и поели на път, а Елейн Белоръката тръгнала с тях. И като стигнали в Астолат, старият барон сър Бернард и синът му сър Тир ги приели най-почтително и ги подслонили добре. И когато на следната утрин сър Ланселот трябвало да си тръгне, хубавата Елейн довела при него баща ся, сър Лавейн и сър Тир и рекла:

Глава 19

За голямата скръб на Прекрасната девица от Астолат, когато сър Ланселот си тръгнал, и как умряла от любов към него

— Господарю мой сър Ланселот, виждам, че искате да си идете. Любезни и благородни рицарю, имайте милост към мен и не ме оставяйте да умра от любов към вас.

— Какво желаете да сторя? — запитал сър Ланселот.

— Желая да станете мой съпруг — отвърнала Елейн.

— Благодаря ви, любезна девице — рекъл сър Ланселот, — ала, кълна се, решил съм никога да не мина под венчило.

— Тогава, любезни рицарю — рекла тя, — ще станете ли мой възлюбен?

— Да ме пази Господ от такъв грях — рекъл сър Ланселот, — зле бих се отплатил на баща ви и на брат ви за голямата им добрина.

— Горко ми — рекла тя, — тогава аз ще умра от любов към вас.

— Не говорете тъй — рекъл сър Ланселот. — Трябва да знаете, любезна девице, че много пъти до днес можех да се оженя, ако желаех това, ала никога не съм мислил за женитба. Но щом, любезна девице, ме обичате толкова, колкото твърдите, искам за вашата доброта и за грижите ви и аз да се отплатя с една добрина. Ето какво: когато дарите сърцето си на някой храбър рицар, който ще се венчае за вас, ще дам на вас и на вашите наследници хиляда лири годишно. Това ще ви даря, любезна девице, за вашата добрина и додето съм жив, ще остана ваш верен рицар.

— Не са ми нужни вашите дарове — рекла девицата. — Ако не пожелаете да се венчаете за мен или поне да станете мой възлюбен, трябва да знаете, сър Ланселот, че дните са ми преброени.

— Любезна девице — рекъл сър Ланселот, — простете ми, ала не ще сторя нито едното, нито другото.

Тогава тя извикала пронизително и паднала в несвяст. Сетне прислужниците й я занесли в нейните покои и там тя ридала неутешимо. А сър Ланселот се приготвил за път и преди да тръгне, запитал сър Лавейн какво възнамерява да прави.

— Какво мога да направя — рекъл сър Лавейн, — освен да ви последвам. Това ще сторя, ако не ме отпратите от себе си и не ми забраните да дойда с вас.

Тогава при сър Ланселот дошъл сър Бернард и му рекъл:

— Виждам, че дъщеря ми Елейн ще умре поради любовта си към вас.

— Нищо не мога да сторя — рекъл сър Ланселот, — макар това твърде да ме наскърбява, тъй като и сам сте свидетел, предложих й щедър дар. Твърде жалко е, че тя тъй силно ме люби, ала аз не съм виновен за това. Нека вашият син потвърди, че нито сега, нито по-рано съм търсил благоразположението й с лъжливи слова или обещания. А колкото до мен, аз се отнесох с нея така, както е достойно за един рицар — оставям я чиста и непорочна и на думи, и на дело. И знайте, че дълбоко скърбя за нейната мъка, защото тя е девица твърде красива, целомъдрена, мила и добре възпитана.

— Татко — рекъл сър Лавейн, — уверявам ви, че колкото до моя господар сър Ланселот, тя е чиста и непорочна. Ала и с нея се е случило туй, що сполетя и мен, понеже, откакто за пръв път видях сър Ланселот, не мога да се разделя с него и нищо друго не желая на този свят, освен да го следвам.

Тогава сър Ланселот се простил със сър Бернард, а сетне поел към Уинчестър и скоро стигнал там. И когато крал Артур узнал, че сър Ланселот се е върнал здрав и читав, твърде се възрадвал, а с него и сър Гауейн и всички рицари на Кръглата маса освен сър Агравейн и сър Мордред. А кралица Гуиневир също била люто разгневена на сър Ланселот, не желаела да му проговори и страняла от него, та както и да се мъчил сър Ланселот да размени поне дума с кралицата, все не успявал.

Сега да разкажем за Прекрасната девица от Астолат, която ден и нощ скърбяла неутешимо, та нито спяла, нито ядяла, ни пиела, а все въздишала по сър Ланселот. Така изминали десет дни и тя толкова отпаднала, че почувствала как вече напуска този свят, та се изповядала и приела светото причастие, ала все тъй въздишала по сър Ланселот. Тогава нейният духовен баща и изповедник й казал да отхвърли от себе си тези мисли. А тя отговорила:

— Защо да отхвърля тези мисли? Нима не съм жена от плът и кръв? Додето има живот в тялото ми, ще въздишам, защото вярвам, че не е грях да обичаш мъж от плът и кръв. И нека Бог ми е свидетел, никого не съм любила и не ще любя на този свят освен сър Ланселот от Езерото, ала и пред него, и пред всеки друг съм чиста и непорочна девица. И тъй като Бог е отредил да умра от любов към такъв благороден рицар, моля Всевишния небесен Отец да се смили над душата ми и да приеме безкрайните мъки, що изстрадах заради любовта си, като изкупление за моите грехове. Преблаги Иисусе Христе — рекла девицата, — бъди ми свидетел, че не съм нарушила твоята воля и твоите заповеди в нищо, ала извънмерно обичах благородния рицар сър Ланселот. Милостиви Боже, не можех да устоя на тази гореща любов и затова умирам.

Сетне тя повикала баща си сър Бернард и брат си сър Тир и със сълзи на очи помолила баща си да позволи на брат й да запише нейните последни думи според волята й. И сър Бернард начаса дал съгласието си.

И след като всичко било записано дума по дума, както пожелала, девицата помолила баща си да не я оставят сама до часа на смъртта и рекла:

— И още додето тялото ми е топло, сложете този свитък в дясната ми ръка, а сетне сключете пръстите ми около свитъка и ги вържете така, докато изстина. И нека ме положат на богато ложе с най-скъпите ми одежди, и нека ложето с тялото ми, облечено в най-скъпите одежди, бъде положено в колесница и отнесено до река Темза. И там ме сложете в хубава ладия и нека при мен остане само един човек, комуто имате доверие, за да ме съпроводи в този път. И нека ладията бъде покрита цялата с черна коприна. Умолявам ви, татко, нека бъде сторено това.

И баща й се заклел, че всичко ще бъде направено както тя пожелала. Сетне горко плакали баща й и брат й, тъй като веднага след туй тя издъхнала. И подир смъртта й ложето с нейното тяло било занесено при реката Темза и оттам с ладия поело по течението, съпроводено от един-единствен човек. И той насочил ладията към Уестминстър и дълго гребал нагоре-надолу, преди някой да ги забележи.

Глава 20

Как ладията с тялото на Девицата от Астолат доплавала при крал Артур, как я погребали и как сър Ланселот предложил да плати заупокойната молитва

Ала случило се веднъж, че крал Артур и кралица Гуиневир разговаряли помежду си до един прозорец и като погледнали към Темза, видели черната ладия и се учудили какво ли е това чудо. Тогава кралят повикал сър Кей и му я показал.

— Сър — рекъл сър Кей, — кълна се, че скоро ще чуем някаква вест.

— Вземете със себе си сър Брандилес и сър Агравейн — рекъл кралят на сър Кей — и идете там, а сетне се върнете да ми разкажете всичко.

Тогава тези трима рицари отишли на брега и се качили на ладията. И там намерили прекрасната мъртва девица върху богато ложе, а един беден човек седял на веслата и дума не продумвал. И рицарите се върнали при краля и му казали какво са намерили.

— Искам да видя тази прекрасна покойница — рекъл той.

И кралят хванал кралицата за ръка и отишли на брега. Сетне вързали здраво ладията и кралят и кралицата се качили в нея с неколцина рицари. И там върху богато ложе видели най-прекрасната девица на света, покрита до кръста със скъпи дрехи, всичките от златен брокат, и на лицето й сякаш имало усмивка. Тогава кралицата съгледала свитъка в дясната й ръка и казала на краля. И той начаса го взел и рекъл:

— Уверен съм, че този свитък ще ни разкрие коя е девицата и защо е дошла тук.

Сетне кралят и кралицата слезли от ладията и кралят заповядал на своите хора да я пазят. А като се прибрал в покоите си, кралят свикал мнозина от рицарите си и им известил, че желае всички да узнаят какво пише в свитъка. После кралят го разпечатал и накарал един свой писар да го прочете. И ето какво се казвало в него:

„Най-благородни рицарю сър Ланселот, ето че смъртта, що приех от любов към вас, ни раздели, ала знайте, че аз, която хората наричаха Прекрасната девица от Астолат, ви любех. И в своята жалба се обръщам към вас и, заклевам ви в името на всички дами, сторете за мен поне туй: молете се за душата ми, погребете ме и заръчайте да се отслужи над тялото ми заупокойна молитва. Това е последната ми молба към вас. Бог ми е свидетел, че умирам чиста и непорочна девица. Молете се за душата ми, сър Ланселот, вие, който нямате равен на себе си сред рицарите.“

Това било съдържанието на свитъка. И след като било прочетено, кралят, кралицата и всички рицари плакали от жал над скръбните му слова. После изпратили един слуга да повика сър Ланселот. И щом дошъл той, крал Артур заповядал да му прочетат написаното. И когато сър Ланселот го изслушал докрай, рекъл:

— Господарю мой Артур, уверявам ви, че дълбоко скърбя за смъртта на тази прекрасна девица. Бог ми е свидетел, не съм желал смъртта й и това ще потвърди брат й сър Лавейн, който е тук с мен. Не отричам, тя бе хубава и с благ нрав и ми стори голяма добрина, ала любовта й бе извънмерна.

— Сър — рекла кралицата, — можехте да се покажете по-нежен и учтив към нея и така да спасите живота й.

— Господарко моя — рекъл сър Ланселот, — нищо друго не бе в състояние да я утеши, освен да стане моя съпруга или възлюбена, ала тези нейни желания аз не можех да изпълня. И като отплата за любовта й към мен предложих да даря ней и наследниците й хиляда лири годишно, ако се венчае за рицар, който й е по сърце. Защото, господарко — рекъл сър Ланселот, — не мога да любя насила. Любовта трябва да идва от сърцето, а не по принуда.

— Прави думи казахте — рекъл кралят на сър Ланселот, — любовта на рицаря е волна и не търпи окови. Ако не е волна, тя загива. Ала ваш дълг и чест е да се погрижите тази девица да бъде достойно погребана.

— Сър — рекъл сър Ланселот, — всичко ще бъде сторено по най-достоен начин.

И много рицари отишли този ден да видят прекрасната девица. И на сутринта тя била богато погребана и сър Ланселот заплатил да бъде отслужена заупокойна молитва, а всички рицари на Кръглата маса прибавили лептата си към туй, което дал сър Ланселот. Сетне бедният лодкар отплавал с ладията. Тогава кралицата повикала сър Ланселот и го помолила да й прости, задето без причина му се е гневила.

— Не за пръв път ми се гневите без причина — рекъл сър Ланселот, — ала, повелително моя, аз винаги понасям всичко и въпреки страданията си не роптая.

И тъй преминала тази зима в ловни развлечения и множество двубои и турнири между славни лордове и навсякъде сър Ланселот се сражавал най-достойно, та все повече възхвалявали името му сред рицарите на Кръглата маса.

Глава 21

За турнирите по Коледа и за големия турнир, устроен от крал Артур, а също и за сър Ланселот

Така наближила Коледа и всеки ден в двора се устройвали турнири за един диамант: който се сражавал най-храбро, получавал като награда диамант. Ала сър Ланселот отказал да се сражава, додето не бъде обявен голям турнир. А сър Лавейн не пропускал нито един от тези коледни турнири и заслужил високи похвали, тъй като малцина се отличили като него. И мнозина рицари смятали, че на следващия празник Петдесетница той трябва да бъде въздигнат за рицар на Кръглата маса.

И тъй, подир Коледа крал Артур свикал рицарите си, посъветвал се с тях и всички заедно решили да устроят голям турнир с богато празненство. Тогава кралят на Северен Уелс известил на крал Артур, че с него ще бъдат крал Агуизанс Ирландски, Краля със стоте рицари, кралят на Нортъмбърланд и сър Галахалт Високородния принц. Тези четирима крале и един мощен херцог щели да се сражават в турнира срещу крал Артур и рицарите на Кръглата маса.

И скоро било разгласено, че турнирът ще се състои край Уестминстър на празника Сретение Господне, та мнозина рицари се зарадвали и бодро започнали да се готвят за турнира. Тогава кралица Гуиневир повикала сър Ланселот и му рекла:

— Забранявам ви да се сражавате в какъвто и да е турнир или двубой тайно от родствениците ви. А за този турнир, на Сретение Господне, ще ви дам да носите мой златоткан ръкав и заклевам ви, не жалете сили и заради мен се сражавайте тъй, че всички да ви възхваляват. Ала моля ви, ако държите на любовта ми, предупредете родствениците си, че този ден ще носите на шлема си златоткан ръкав.

— Повелителко моя — рекъл сър Ланселот, — ще изпълня всичко.

Сетне двамата с радост се отдали на своята любов. И когато дошло време, сър Ланселот казал на сър Борс, че ще вземе със себе си само сър Лавейн и ще иде при добрия отшелник, който живеел в гората край Уиндзор. Името му било сър Брастиас. Там сър Ланселот смятал да си почине и да събере свежи сили, за да бъде бодър в деня на турнира.

И тъй, сър Ланселот и сър Лавейн напуснали двора и никой освен благородните му родственици не знаел къде е. И трябва да знаете, че като стигнал при отшелника, намерил отлично гостоприемство. И всеки ден сър Ланселот ходел при един извор недалеч от дома на отшелника и там лягал и слушал как изворът клокочи и бълбука, а понякога се унасял в сън.

А по същото време в тази гора живеела благородна дама, която много обичала лова, и тя всеки ден излизала за дивеч и носела със себе си лък. И трябва да знаете, че никога не я придружавали мъже, а само дами и те до една били отлични стрелци и умеели да убиват елен и в бяг, и от засада. И винаги носели тези девици лъкове и стрели, рогове и ножове и водели отлични кучета да вдигат и преследват елените.

И случило се, че веднъж тази ловджийка насъскала кучетата си подир една ялова кошута и тази ялова кошута побягнала през гори и храсталаци. А дамата и нейните придружителки погнали кошутата и по лая на кучетата се надявали да я открият край някой извор. И случило се, че кошутата отишла при извора, дето си отдъхвал и спял сър Ланселот.

И когато кошутата стигнала при извора, легнала да се охлади край водата и дълго останала неподвижна. А кучетата се лутали наоколо и тичали насам-натам, защото били изгубили следата й. Тогава дошла дамата ловджийка и кучето й я завело до извора. Приближила се тя предпазливо, видяла кошутата, сложила дълга стрела на лъка си и се прицелила. Ала за беда стрелата не улучила кошутата, а се забила дълбоко в бедрото на сър Ланселот.

И когато сър Ланселот почувствал болката, скочил обезумял от ярост, ала в миг видял, че жена го е ранила, и рекъл:

— Каквато и да си, девица или благородна дама, в лош час си взела в ръка този лък и дяволът те е учил да стреляш.

Глава 22

Как, след като бил ранен от една дама, сър Ланселот се върнал при отшелника, и за други неща

— Простете ми, любезни сър — рекла дамата, — аз съм благородна дама и често идвам на лов в тази гора. Бог ми е свидетел, че не ви видях. Целех се по една ялова кошута край извора, ала ръката ми изневери.

— Уви — рекъл сър Ланселот, — голямо зло ми сторихте.

И тъй, дамата си отишла, а сър Ланселот измъкнал както могъл стрелата, ала върхът останал в бедрото му. Сетне с голямо усилие поел назад към дома на отшелника, а кръвта течала от раната му. И когато отшелникът и сър Лавейн видели, че сър Ланселот е ранен, наскърбили се и люто се разгневили, ала сър Ланселот не им казал как и от кого бил ранен. После с голяма мъка отшелникът извадил върха на стрелата от бедрото на сър Ланселот и много кръв изтекла, а раната била твърде дълбока и на лошо място, та сър Ланселот не можел да се държи на седлото.

— О, милостиви Иисусе Христе — рекъл сър Ланселот, — аз съм най-нещастният човек на света, понеже винаги когато най-много желая да заслужа чест и почит, случва ми се някаква беда. Ала ако такава е волята и милостта божия, никой смъртен не ще ми попречи да бъда на турнира за Сретение Господне, пък каквото Бог отсъди.

И отшелникът сторил всичко възможно, за да излекува сър Ланселот. И когато дошъл денят на турнира, сър Ланселот намислил и той, и сър Лавейн, и конете им да бъдат предрешени като сарацини. И тъй, поели те на път и не след дълго стигнали на полето край Уестминстър.

И там кралят на Северен Уелс довел сто рицари, и кралят на Нортъмбърланд довел сто храбри рицари, и крал Агуизанс Ирландски довел сто храбри рицари, готови за бой, и сър Галахалт Високородния принц довел сто храбри рицари, и Краля със стоте рицари довел същия брой и всички те били изпитани в много битки.

После дошли воините от дружината на крал Артур: кралят на шотландците със сто рицари, крал Уриенс от Гор със сто рицари и крал Хоуел Бретански със сто рицари, и Чаленс Кларански със сто рицари. А крал Артур дошъл с двеста рицари и повечето били рицари на Кръглата маса, все изпитани и благородни мъже. После под сенника се настанили стари рицари, а с тях и кралицата, за да отсъдят кой се сражава най-добре.

Глава 23

Как сър Ланселот и други се отличили в турнира

Най-подир тръбачите възвестили началото на битката. И кралят на Северен Уелс влязъл в двубой с краля на шотландците и кралят на шотландците бил повален. Кралят на Ирландия повалил крал Уриенс. Кралят на Нортъмбърланд повалил Хоуел Бретански. А сър Галахалт Високородния принц повалил Чаленс Кларански. Тогава крал Артур побеснял от гняв, връхлетял върху Краля със стоте рицари и го повалил, а после със същото копие крал Артур повалил още трима рицари. Ала и след като копието му се строшило, крал Артур продължил да се сражава отлично.

Сетне се хвърлили в боя и сър Гауейн, сър Гахерис, сър Агравейн и сър Мордред и всеки един от тях повалил по един рицар, а сър Гауейн — четирима. После се започнала люта битка, защото в боя се намесили и родствениците на сър Ланселот, а с тях и сър Гарет, сър Паломид и много други рицари на Кръглата маса и така притиснали четиримата крале и могъщия херцог, че те едва се отбранявали. Ала този херцог, сър Галахалт Високородния принц, бил достоен рицар и със силата на оръжието си успял да устои срещу рицарите на Кръглата маса.

Всичко това видял сър Ланселот и като мълния се втурнал на полесражението заедно със сър Лавейн. А сър Борс и родствениците тозчас зърнали сър Ланселот и рекли на всички:

— Пазете се от онзи рицар със златоткания ръкав на шлема, тъй като това е самият сър Ланселот от Езерото.

И в добрината си сър Борс предупредил и сър Гарет.

— Доволен съм — рекъл Гарет, — че отново го виждам.

— Ала кой е онзи — запитали всички, — дето язди с него, облечен по същия начин?

— Това е храбрият и благороден рицар сър Лавейн — рекъл сър Борс.

И тъй, сър Ланселот влязъл в двубой със сър Гауейн и го повалил с мощен удар заедно с коня му, сетне повалил сър Агравейн и сър Гахерис, а също и сър Мордред, все с едно копие.

В туй време сър Лавейн се сражавал със сър Паломид и двамата връхлетели един връз друг тъй настървено и яростно, че конете им рухнали на земята, ала те отново пъргаво скочили на седлата. Тогава срещу сър Паломид се спуснал сър Ланселот и го повалил. После сър Ланселот, сменяйки копието с най-голяма бързина, повалил още трийсет рицари и повечето от тях били рицари на Кръглата маса. А неговите родственици все го отбягвали и се сражавали далеч от сър Ланселот.

Тогава крал Артур, като видял сър Ланселот да извършва такива подвизи, люто се разгневил. Повикал той при себе си сър Гауейн, сър Гахерис, сър Агравейн, сър Мордред, сър Кей, сър Грифлет, сър Лукан Виночерпеца, сър Бедивер, сър Паломид и брат му сър Сафер и заедно с тези десетима рицари се приготвил да нападне сър Ланселот. Ала всичко това забелязали сър Борс и сър Гарет.

— Много се боя — рекъл сър Борс, — че сега моят господар сър Ланселот ще трябва да се сражава с твърде силни противници.

— Кълна се в главата си — рекъл сър Гарет, — ще ида да помогна на моя господар сър Ланселот, каквото и да ме чака, защото той ме посвети в рицарство.

— Послушайте съвета ми — рекъл сър Борс — и не правете това, освен ако не се предрешите.

— Ей сега ще ме видите предрешен — рекъл сър Гарет.

Тогава съгледал един уелски рицар, който си почивал, понеже бил ранен от сър Гауейн, отишъл при него и го помолил в името на рицарската чест да му заеме своя щит и да вземе неговия.

— На драго сърце — рекъл уелският рицар.

И сър Гарет взел щита му, който според книгата бил зелен на цвят и носел образа на една девица. После сър Гарет препуснал с все сила към сър Ланселот и му рекъл:

— Рицарю, пазете се, защото крал Артур идва с десетима благородни рицари да ви посрами и аз дойдох от преданост към вас, да ви подкрепя.

— Сполай ви — отвърнал сър Ланселот.

— Сър — рекъл сър Гарет, — вие се заемете със сър Гауейн, а аз ще се сражавам със сър Паломид и нека сър Лавейн да се бие с благородния крал Артур. И след като се справим с тях, ние тримата ще се държим твърдо заедно.

В туй време дошъл крал Артур с десетимата си рицари и сър Ланселот се спуснал срещу сър Гауейн и му нанесъл такъв удар, че ремъкът на седлото му се скъсал и сър Гауейн паднал наземи. Тогава сър Гарет влязъл в двубой със сър Паломид и така го ударил, че и той, и конят му рухнали на земята. Сетне крал Артур се сражавал със сър Лавейн и всеки повалил другия с все коня му, та и двамата дълго не могли да се изправят.

После сър Ланселот повалил сър Агравейн, сър Гахерис и сър Мордред, а сър Гарет повалил сър Кей, сър Сафер и сър Грифлет. В туй време сър Лавейн отново яхнал коня си и повалил сър Лукан Виночерпеца и сър Бедивер. Тогава започнала люта битка между много рицари и сър Ланселот сипел удари на всички страни и свалял шлемове, та никой не можел да му устои ни с копие, ни с меч. А сър Гарет също извършил такива подвизи, че мнозина се чудели кой е рицарят със зеления щит, тъй като през този ден той повалил и смъкнал от седлото повече от трийсет рицари. И както казва френската книга, сър Ланселот, като гледал какви подвизи извършва сър Гарет, се чудел кой може да е този рицар. Ала не го познал и си мислел, че ако били живи сър Тристан Лионски или пък сър Ламорак Уелски, би рекъл, че е един от двамата. А сър Лавейн повалил и смъкнал от седлото двайсет рицари.

И додето сър Ланселот, сър Гарет и сър Лавейн се сражавали на едната страна, на другата страна храбро се биели сър Борс, сър Ектор де Марис, сър Лионел, сър Блеоберис, сър Галихуд, сър Галиходин, сър Пелеас и мнозина други рицари от рода на крал Бан и устоявали срещу краля на Нортъмбърланд и Краля със стоте рицари.

Глава 24

За това колко учуден бил крал Артур от хода на турнира и как отишъл и намерил сър Ланселот

И дълго продължил така турнирът с двубои и битки чак до вечерта, тъй като всички рицари на Кръглата маса помагали на крал Артур. Ала кралят бил твърде разгневен, че рицарите му не могат да спечелят победата този ден. Тогава сър Гауейн рекъл на крал Артур:

— Чудя се къде се губят цял ден сър Борс де Ганис и другарите му от рода на сър Ланселот, тъй като днес не са с вас. Трябва да има някаква причина за това.

— Кълна се в главата си — рекъл сър Кей, — целия ден вече сър Борс се бие ей там, в дясната страна на полето, и той и сродниците му заслужиха по-голяма слава от нас.

— Може и тъй да е — рекъл сър Гауейн, — ала аз все пак се страхувам да няма тук някаква хитрост. Защото, кълна се в живота си, онзи рицар със златоткания ръкав е самият сър Ланселот — познавам го по туй как язди и по силните му удари. Другият рицар със същите цветове на доспехите е храбрият млад рицар сър Лавейн. А рицарят със зеления щит, макар и предрешен, е брат ми сър Гарет. Него никой не може да накара да се бие срещу сър Ланселот, защото той го е посветил в рицарство.

— Кълна се, племеннико — рекъл Артур, — вярвам ви. Кажете ми какво ще ме посъветвате да сторя.

— Сър — рекъл сър Гауейн, — ето какво ви съветвам: наредете тръбачите да възвестят края на турнира. Защото, ако това е наистина сър Ланселот и с него са брат ми сър Гарет и онзи храбър млад рицар сър Лавейн, вярвайте ми, ще можем да ги победим само ако хвърлим десет или дванайсет рицари срещу всеки един от тях, ала това не би ни донесло слава, а позор.

— Верни думи изрекохте — казал кралят — и наистина би било позор за нас, ако всички — толкоз много на брой — се нахвърлим връз тях, защото виждате, че тези трима са отлични рицари, и преди всичко оня рицар със златоткания ръкав.

И тъй, скоро възвестили края на турнира. И тозчас крал Артур пратил заръка на четиримата крале и на могъщия херцог и ги помолил да не пускат рицаря със златоткания ръкав да си иде, за да може крал Артур да говори с него. И без да се бави, крал Артур слязъл от бойния си кон, свалил доспехите, яхнал млад жребец и препуснал подир сър Ланселот, когото не бил изпускал от очи. И като го намерил при четиримата крале и могъщия херцог, кралят ги поканил всички на вечеря и те рекли, че на драго сърце ще приемат. И щом рицарите свалили доспехите си, крал Артур познал сър Ланселот, сър Лавейн и сър Гарет.

— Ах, сър Ланселот — рекъл крал Артур, — днес подложихте на твърде тежко изпитание мен и рицарите ми.

И тъй, отишли те всички заедно в покоите на Артур и там ги чакали богат пир и голямо веселие. А първенството на турнира било присъдено на сър Ланселот, тъй като вестителите обявили, че той повалил петдесет рицари, сър Гарет — трийсет и пет, а сър Лавейн — двайсет и четири.

После сър Ланселот разказал на краля и на кралицата как дамата ловджийка го пронизала в бедрото с дълга стрела в гората край Уиндзор и че раната била шест пръста дълбока и също толкова широка. А Артур укорил сър Гарет, защото напуснал другарите си и се бил заедно със сър Ланселот.

— Господарю мой — рекъл сър Гарет, — сър Ланселот ме е посветил в рицарство и като го видях така притиснат, реших, че е мой дълг да му помогна, защото той храбро се сражаваше срещу толкоз благородни рицари. И щом разбрах, че това е сър Ланселот от Езерото, реших, че е позор да гледам как сам се сражава с толкоз много рицари.

— Право казвате и достойно сте постъпили — рекъл крал Артур на сър Гарет, — затуй цял живот ще ви почитам и още повече ще имам вяра във вас. Достойният рицар е длъжен винаги да помогне на друг достоен рицар, когато го види в беда, защото за един достоен мъж е противно да гледа как друг достоен мъж бива опозорен. А у когото няма достойнство и който е страхливец, никога не ще прояви великодушие, ако види някого в опасност, тъй като страхливецът не знае що е милост. А добрият човек винаги прави за другия това, което би искал другият да направи в нужда за него.[1]

После кралят устроил за крале и херцози богат пир и множество игри, развлечения и състезания във всички благородни умения. И високо бил почитан по онова време онзи, който се показвал великодушен, верен и предан на другарите си.

[1] Този пасаж най-красноречиво изразява веруюто на истинския рицар, който най-високо от всичко цени достойнството и предаността към другаря. За самия крал Артур предаността към другаря стои над любовта към съпругата. ↑

Глава 25

Как вярната любов се сравнява с лятото[1]

Така минало времето от Сретение Господне до Великден. И дошъл месец май, когато всяко живо сърце започва да разцъфтява и да дава плод. Защото точно както тревите и дърветата цъфтят и дават плод през май, така и всяко влюбено сърце се оживява и разцъфтява за смели дела. И този весел месец май дава на всеки влюбен смелост да се прояви повече, отколкото през всеки друг месец. И за това има много причини, понеже както тревите и дърветата възраждат сърцата на всеки мъж или жена, така и влюбените си припомнят някогашни ласки и нежности, и много добрини, вече нехайно забравени.

И както зимната виелица погубва и заличава лятната зеленина, така става и при преходната любов между мъж и жена, защото много люде са непостоянни и всекидневно виждаме как при най-лек зимен полъх забравяме и изоставяме вярната си любов по най-дребна причина или съвсем без причина, и то любов твърде скъпа. И който постъпва така, у него няма мъдрост и постоянство, а душевна слабост и крайно безчестие.

Затова, както месец май цъфти и дава плод в безброй градини, нека в сърцето на всеки честен мъж разцъфне преданост на първо място към Бога и после към всеки, комуто се е заклел във вярност. Защото няма достоен мъж или достойна жена, които да не обичат едного повече от другите. А бойната слава не бива да се търси сама за себе си, а за възхвала на Бога и за прослава на дамата на сърцето ти. Такава любов наричам аз любов праведна.

Ала сега хората не могат да любят дори седем дни, без да задоволят всичките си желания. А такава любов не е трайна, защото, ако бъде бързо заситена, нейната жар скоро изтлява. Такава е днес любовта — бързо пламва и бързо угасва. А някога любовта е била по-друга — мъже и жени са се любили седем години, а помежду им не е имало плътски наслади. И ето такава е била любовта по времето на крал Артур.

Затова аз сравнявам днешната любов с лятото и зимата — както лятото е горещо, а зимата студена, така е изменчива и днешната любов. Затова всички вие, които сте влюбени, помнете месец май, както го помнела и кралица Гуиневир, която споменавам тук, тъй като нейната любов е била вярна и затова е имала добър край.

Свършва Книга осемнайсета.

Следва Книга XIX

[1] Тази глава е изцяло личен принос на Малори и рязко се отличава със стила си от останалата част на повествованието. ↑

Книга деветнайсета

Глава 1

Как кралица Гуиневир се отправила на Майски празник[1] с неколцина рицари на Кръглата маса и как всички били облепени в зелено

И случило се, че през месец май кралица Гуиневир повикала, своите рицари на Кръглата маса и им казала, че рано на следната утрин ще иде на Майски празник из горите и полята край Уестминстър.

— И повелявам ви всеки от вас да дойде с най-добрия си кон и да бъдете облечени в зелено, в коприна или платно. И аз ще водя със себе си десет дами, та всеки рицар да бъде придружен от дама. И повелявам още всеки рицар да вземе със себе си по един оръженосец и двама слуги. И желая всички да имате добри коне.

И тъй, приготвили се рицарите най-бодро и весело за празника. И ето кои били те: сър Кей Сенешала, сър Агравейн, сър Брандилес, сър Саграмор Похотливи, сър Додинас Свирепи, сър Озана Сърцати, сър Ладинас от Дивата гора, сър Персант Сини, сър Железни, наречен Рицар от Червените ливади, и сър Пелес, влюбения. Тези десет рицари се приготвили най-бодро и весело да идат на празника с кралицата.

И тъй, на сутринта те яхнали конете и се отправили с кралицата да празнуват месец май из гори и ливади сред радост и веселие. А кралицата възнамерявала да се върне при крал Артур до десет часа и твърдо била решена да удържи на думата си.

Ала имало по онова време един рицар на име сър Мелиагант, син на крал Багдемагус, който владеел замък на около седем мили от Уестминстър, подарен му от крал Артур. И този рицар сър Мелиагант отдавна и много години любел твърде силно кралица Гуиневир и, както разказва книгата, дебнел случай да отвлече кралицата, ала все се въздържал от страх пред сър Ланселот. Дори не дръзвал да се доближи до кралицата, когато сър Ланселот бил с нея или някъде наблизо.

А в онези дни обичаят бил такъв, че кралицата никога не излизала да язди, без да бъде придружена от многобройна дружина въоръжени рицари и те били все храбри и предимно млади воини, които се стремели към слава. Наричали ги Рицарите на кралицата и ни в бой, ни на турнир не носели своя собствен герб, а само прости бели щитове и това бил знакът, че са рицари на кралицата. И когато се случело един от тези рицари да се прослави с благородните си дела над всички други, на следния празник Петдесетница, ако в двора някой загинел или бъдел убит, а не минавало година, без да загине рицар, този най-достоен рицар от свитата на кралицата бил въздиган за рицар на Кръглата маса и заемал неговото място. И трябва да знаете, че преди да се прославят като най-достойни рицари, в началото сред свитата на кралицата били и сър Ланселот и мнозина от останалите.

Ала този рицар сър Мелиагант видял накъде е тръгнала кралицата и че нито сър Ланселот бил с нея, нито пък я съпровождали други въоръжени воини освен десетте рицари, облечени в зелени одежди за Майския празник. Тогава той свикал при себе си двайсет бойци и сто стрелци и се приготвил да нападне кралицата и рицарите й, тъй като решил, че това е най-удобният момент да я отвлече.

[1] Празнуването на първи май като начало на пролетта има корени още в предхристиянски времена. Древните келти извършвали майски обреди в чест на бога Бел, а римляните устройвали майски празници, наречени „флоралии“ в чест на Флора, богинята на цветята. В Англия тези майски празненства са били широко разпространени до края на XVII век, а и до днес все още се честват в някои селски райони. ↑

Глава 2

Как сър Мелиагант пленил кралицата и всичките и рицари, които били тежко ранени в боя

И тъй, кралицата и всичките й рицари твърде весело и безгрижно празнували месец май и до един се били накичили с треви, мъхове и цветя. Ала ето че изведнъж из гората излязъл сър Мелиагант със сто и шейсет воини в тежки доспехи и готови за сражение и викнал на кралицата и на рицарите й да спрат, защото, ако сами не пожелаят да сторят туй, ще ги принуди пряко волята им.

— Неверни рицарю — рекла кралица Гуиневир, — какво си намислил да правиш? Нима искаш да се опозориш? Спомни си, че си кралски син и рицар на Кръглата маса, а желаеш да хвърлиш безчестие върху благородния крал, който те е посветил в рицарство. Знай, че позориш цялото рицарство и самия себе си, ала мен, бъди сигурен, никога не ще можеш да опозориш, тъй като предпочитам да си прережа гърлото, нежели да ти позволя да ме озлочестиш.

— Колкото до думите ви, господарко — рекъл Мелиагант, — говорете каквото пожелаете, ала трябва да знаете, че ви любя от много години и никога до днес не съм имал такава отлична възможност да ви притежавам, та затуй ще се възползвам от нея.

Тогава всичките десет благородни рицари викнали в един глас и рекли:

— Сър Мелиагант, знайте, че излагате на опасност доброто си име и се покривате с позор, защото, макар да мислите, че лесно ще ни погубите, тъй като не сме въоръжени и по брой далеч ни превъзхождате, та по всичко туй съдим, че отдавна сте ни дебнали, ние ще предпочетем да се разделим с живота, нежели да допуснем кралицата и всички ние да бъдем опозорени навеки.

А сър Мелиагант рекъл:

— Пригответе се за бой и според силите си бранете кралицата.

Тогава десетте рицари на Кръглата маса изтеглили мечове, а другите връхлетели отгоре им с копия, ала десетте рицари мъжествено устояли срещу тях и избили копията от ръцете им, та ни едно копие не успяло да ги рани. Сетне двете дружини се хвърлили напред в бой с мечове и скоро сър Кей, сър Саграмор, сър Агравейн, сър Додинас, сър Лодинас и сър Озана били повалени наземи с дълбоки рани. Ала сър Брандилес, сър Персант, сър Железни и сър Пелеас продължили дълго да се сражават, додето най-подир и те били люто ранени. И трябва да знаете, че тези десет рицари, преди да паднат повалени, убили четирийсет от най-дръзките и най-изпитаните си противници.

И като видяла кралицата рицарите си тъй тежко ранени и разбрала, че едва ли ще избегнат смъртта, от жалост и мъка викнала на сър Мелиагант:

— Не убивай благородните ми рицари и аз ще дойда с теб при едно условие: да не ги убиваш и да не им причиняваш друго зло, а да им позволиш да дойдат с мен там, дето ме заведеш, защото предпочитам сама да си отнема живота, нежели да тръгна с теб, без да ме придружат тези мои благородни рицари.

— Господарко моя — отвърнал Мелиагант, — от любов към вас ще им разреша да дойдат в моя замък, ако сте съгласна да тръгнете с мен.

Тогава кралицата помолила четиримата рицари да прекратят сражението и да тръгнат заедно с нея.

— Господарко — рекъл сър Пелеас, — ще постъпим тъй, както вие желаете, защото, колкото до мен самия, все ми е едно дали ще живея, или ще умра.

А този сър Пелеас, както казва френската книга, нанасял такива удари, че никоя броня не можела да им устои.

Глава 3

Как известили на сър Ланселот, че кралицата е пленена, и как сър Мелиагант устроил засада на Ланселот

И тъй, по заповед на кралицата те прекратили битката и качили ранените рицари на конете, едни седнали, други легнали напряко, та печално било да ги гледа човек. Тогава сър Мелиагант наредил на кралицата и рицарите й никой да не се отделя от дружината, тъй като твърде се боял да не би сър Ланселот от Езерото да узнае за случилото се.

Ала кралицата се досетила за това и тайно повикала при себе си един свой паж, накарала го да яхне бърз кон и му рекла:

— Иди в сгоден час и занеси този пръстен на сър Ланселот от Езерото и му кажи, в името на любовта му към мен, да дойде и да ме избави, ако желае някога отново да й се наслади. И не щади коня ни по суша, ни по вода.

И тъй, издебнал пажът сгоден час, пришпорил в миг коня и препуснал с все сила. И като го видял сър Мелиагант да се отдалечава така, досетил се, че кралицата му е заръчала да извести сър Ланселот. И тозчас онези от хората му, що яздели най-бързи коне, подгонили пажа и стреляли по него, ала той скоро се изгубил. И тогава сър Мелиагант рекъл на кралицата:

— Господарко, вие искате да ме измамите, ала аз ще направя тъй, че сър Ланселот няма лесно да стигне при вас.

После повел кралицата и всички други към замъка си и препуснал с най-голяма бързина. И по пътя сър Мелиагант устроил засада и оставил там най-добрите стрелци от тамошните земи, трийсет на брой, за да издебнат сър Ланселот. И заръчал им той, ако видят да идва по пътя рицар на бял кон, непременно да убият коня му и рекъл:

— Ала каквото и да се случи, не влизайте в бой с него самия, тъй като не е по силите ви да го сразите.

И след като всичко туй било сторено, те отишли в замъка. Ала кралицата не позволила нито някой от десетте рицари, нито дамите й да се отделят от нея, а им заповядала да бъдат винаги наблизо. И в книгата се казва, че сър Мелиагант не смеел да употреби насилие от страх пред гнева на сър Ланселот, тъй като подозирал, че той е известен за станалото.

И тъй, след като пажът се отскубнал от хората на сър Мелиагант, бързо стигнал в Уестминстър и веднага намерил сър Ланселот. Разказал му всичко, както заръчала кралицата, и му дал пръстена й.

— Горко ми — рекъл сър Ланселот, — ще се посрамя навеки, ако не успея да избавя тази благородна дама от позор.

И без да се бави, заповядал да му донесат доспехите, а пажът разказал на сър Ланселот как храбро се били десетте рицари, как сър Пелеас, сър Железни, сър Брандилес и сър Персант Сини до края не отстъпили, ала над всички се отличил сър Пелеас, комуто никой не могъл да устои. И разказал му още как и десетимата се сражавали, додето най-после били повалени наземи, и как кралицата, за да спаси живота им, се съгласила да тръгне със сър Мелиагант.

— Уви — рекъл сър Ланселот, — нима тази благородна дама е обречена на гибел? И цяла Франция да ми предложат, пак бих предпочел сега да съм при нея с вярно оръжие в ръка.

И след като сър Ланселот се въоръжил и яхнал коня, заръчал на пажа да извести сър Лавейн, че ненадейно е заминал и по каква причина.

— И помоли го, в името на обичта му към мен, начаса да ме последва и да не спира за почивка, додето стигне в замъка, над който властва и господства сър Мелиагант. Там, ако съм жив, ще чуе вести за мен и двамата ще избавим кралицата и десетте рицари, които този сър Мелиагант изменнически е пленил, защото, кълна се, и той, и всичките му хора ще изпитат гнева ми.

Глава 4

Как убили коня на сър Ланселот и как сър Ланселот поел с каруца да избави кралицата

Тогаз сър Ланселот препуснал с все сили напред и в книгата се разказва, че близо до Уестминстърския мост преплувал с коня река Темза[1] и поел към Ламбет. И не след дълго стигнал до мястото, дето десетте благородни рицари се сражавали със сър Мелиагант. После сър Ланселот тръгнал по следите им и навлязъл в гъста гора и там, в една теснина, трийсетте стрелци препречили пътя на сър Ланселот и му викнали да обърне коня и да си върви, отдето е дошъл.

— Кой ви нареди — рекъл сър Ланселот — да заповядвате на мен, рицаря на Кръглата маса, да се отклоня от пътя си?

— Не ще те пуснем да минеш по този път, освен ако не искаш да вървиш пешком, затова знай, че ще убием коня ти.

— Не е голям подвиг — рекъл сър Ланселот — да убиете коня ми. Ала колкото до мен, и да убиете коня ми, не ще се уплаша от вас, дори да сте петстотин души.

И тъй, те се прицелили в коня на сър Ланселот и го ударили с много стрели. Тогава сър Ланселот скочил от седлото и се спуснал насреща им пешком, ала помежду им имало толкова ровове и храсталаци, че не могъл да влезе в бой с никого.

— Срам и позор е един рицар да постъпи тъй подло спрямо друг — рекъл сър Ланселот. — Ала старата поговорка казва: „Няма по-тежка участ за храбреца от тази да чака милост от страхливеца.“

Повървял тъй сър Ланселот малко, ала скоро твърде му натежали доспехите, щитът и копието и всичко друго, що носел на себе си. И трябва да знаете, че люто се ядосал, ала не смеел да остави нищо от въоръжението си, тъй като се боял от коварството на сър Мелиагант. Тогава по волята на случая минала по пътя каруца с двама селяни, които отивали за дърва.

— Кажи ми, каруцарю — рекъл сър Ланселот, — какво да ти дам, за да ми позволиш да се кача на каруцата ти[2] и да ме заведеш в един замък на две мили оттук?

— На моята каруца няма да се качиш — рекъл каруцарят, — понеже съм дошъл тук да събера дърва за господаря си сър Мелиагант.

— Тъкмо с него искам да говоря.

— С мен няма да идеш — рекъл каруцарят.

Тогава сър Ланселот се хвърлил отгоре му и така го ударил, че той паднал мъртъв на земята. А другият каруцар се изплашил да не го сполети и него същото и викнал:

— Любезни господарю, пощадете живота ми и аз ще ви заведа където пожелаете.

— Щом е тъй — рекъл сър Ланселот, — заповядвам ти да ме заведеш с тази каруца пред самия замък на сър Мелиагант.

— Скочете в каруцата — рекъл каруцарят — и скоро ще стигнем там.

И каруцарят подкарал бързо-бързо по пътя, а конят на сър Ланселот вървял подир каруцата с повече от четирийсет дълги и остри стрели в тялото си.

А кралица Гуиневир от час и половина стояла до висок прозорец с дамите си. И най-подир една от тях забелязала да приближава каруца, а в нея изправен рицар.

— Вижте, господарко — рекла дамата, — вижте онази каруца с напетия рицар в доспехи, сигурно го водят към бесилката.

— Къде е? — запитала кралицата.

И като го съгледала, тозчас познала по щита му, че това е сър Ланселот от Езерото. Сетне видяла, че конят му върви след каруцата и тъпче с крака собствените си вътрешности.

— Ах — рекла кралицата, — сега разбирам колко е хубаво да имаш верен приятел. Да, да, благородни рицарю, виждам, че не ти е било леко, щом пристигаш с каруца.

После се обърнала към дамата, която предположила, че онзи рицар го водят към бесилката, и я укорила тъй:

— Зли и недостойни думи изрекохте. Как можахте да сравните най-благородния мъж на света с рицар, който отива към такава позорна смърт. Съхрани го, о, Господи, от всяка беда!

В туй време сър Ланселот стигнал пред портите на замъка, слязъл от каруцата и викнал така, че целият замък екнал:

— Къде си, подли изменнико сър Мелиагант, рицарю на Кръглата маса? Излез, коварни предателю, заедно с всичките си хора. Аз, сър Ланселот от Езерото, дойдох да се сражавам с теб.

И с тези думи блъснал портата, хвърлил се срещу вратаря и го ударил с тежката си ръкавица под ухото са, че вратът му се пречупил.

[1] Тази реалистична географска подробност, вмъкната от Малори, е съвсем неправдоподобна, тъй като на това място Темза е широка, пълноводна и много дълбока. Въпреки това Малори не се бои да се позове на своя източник, „книгата“. ↑

[2] Този епизод от живота на Ланселот е описан от Кретиен дьо Троа (1100–1182) в неговия роман в стихове „Ланселот Рицаря на каруцата“. Но докато в романа на Кретиен дьо Троа Ланселот се колебае да се подложи на такова унижение — да се возя на каруца — не само защото в каруца са водели осъдените на смърт, но и защото на рицаря подобава да язди само на кон, героят на Малори не проявява никакво колебание: момент, който отново подчертава промененото отношение на самия Малори към традиционната рицарска етикеция. ↑

Глава 5

Как сър Мелиагант поискал прошка от кралицата и как тя усмирила сър Ланселот, и за други неща

Когато сър Мелиагант разбрал, че е дошъл сър Ланселот, изтичал при кралица Гуиневир, паднал на колене и рекъл:

— Милост, господарко моя! Във ваши ръце е сега животът ми.

— Какво ви стана изведнъж? — рекла кралицата. — Истина ви казвам, знаех си, че ще се намери храбър рицар да ме избави, макар моят господар Артур да не подозира какво сте сторили.

— Господарко — рекъл сър Мелиагант, — всички злини, що извърших, ще изкупя според желанието ви и се предавам напълно и всецяло на вашата милост.

— Какво желаете да направя? — запитала кралицата.

— Моля ви само за едно — рекъл сър Мелиагант, — сторете каквото е по силите ви и смирете гнева на сър Ланселот. И всякакво гостоприемство, което този скромен дом може да окаже на вас и на него, ще получите тук до утре, а после вие и рицарите ви можете да се върнете в Уестминстър. И знайте, че всичко, що притежавам, живот и богатство, предавам във ваша власт.

— Прави слова изрекохте — казала кралицата, — сговорът е винаги по-добър от свадата, и колкото по-малко се говори за случилото се, толкоз по-добре за честта ми.

Тогава кралицата и дамите слезли при рицаря сър Ланселот, който стоял разгневен посред вътрешния двор, готов за битка, и все се провиквал:

— Излез, подли рицарю!

А кралицата отишла при него и рекла:

— Сър Ланселот, защо сте толкоз гневен?

— Ах, господарко моя — рекъл сър Ланселот, — защо ми задавате такъв въпрос? Струва ми се, че вие трябва да сте още по-разгневена от мен, тъй като сте понесли оскърблението и безчестието. Знайте, господарко, моята мъка за туй, че загубих сина на една кобила, е малка, ала нанесеното вам оскърбление ми тежи много повече.

— Вярно е — рекла кралицата, — право казвате и от сърце ви благодаря за стореното. Ала сега елате с мен тихо и мирно в замъка, защото той вече е в моя власт и всяко извършено зло ще бъде стократно изкупено, тъй като рицарят горко се кае за недостойните си дела.

— Господарко — рекъл сър Ланселот, — щом вие сте се помирили с него, аз не мога да се противя, макар сър Мелиагант да постъпи твърде подло и малодушно спрямо мен. Ах, господарко, ако знаех, че тъй лесно ще се помирите с него, нямаше толкоз да бързам да дойда при вас.

— Защо говорите така? — рекла кралицата. — Нима съжалявате за добрите си дела? Трябва да знаете, че аз се помирих с него не от милосърдие и любов, а само за да не се разнасят позорни слухове.

— Господарко моя — рекъл сър Ланселот, — добре ви е известно, че аз и сам винаги съм избягвал и съм се пазел от позорни хули и клевети, ала няма крал, кралица или рицар на земята, освен моя господар крал Артур и вие, господарко, що може да ми попречи да пронижа смъртно сърцето на сър Мелиагант, преди да напусна този замък.

— Уверена съм в това — рекла кралицата. — Ала сега кажете ми, желаете ли нещо друго, тъй като ще изпълня всяка ваша воля и заръка?

— Господарко — рекъл сър Ланселот, — ако вашата чест е спасена, аз не желая нищо друго, защото това ми стига.

Тогава кралицата хванала сър Ланселот за голата ръка, тъй като бил свалил ръкавицата, накарала го да я придружи до покоите и там му казала да свали доспехите си. После сър Ланселот я запитал къде са десетте тежко ранени рицари и кралицата го завела при тях и те твърде му се зарадвали, а сър Ланселот се наскърбил, като видял раните им, и горко жалил. Сетне сър Ланселот им разказал как подло и предателски сър Мелиагант оставил в засада стрелци да убият коня му и как бил принуден да се вози на каруца. Така се оплакали те един на друг и много им се искало да си отмъстят, ала се примирили заради кралицата.

И както разказва френската книга, дълго време след това наричали сър Ланселот Рицаря на каруцата. И той извършил безчет подвизи и се прославил в много приключения. Ала нека сега да оставим тази история за Рицаря на каруцата и да се върнем към това, което разказвахме.

И тъй, сър Ланселот този ден се радвал на благосклонността на кралицата, а най-подир й обещал, че вечерта ще дойде при един прозорец, който гледал към градината и имал железни решетки. Там сър Ланселот обещал да се срещне с нея, след като всички заспят.

А в туй време пристигнал пред портите сър Лавейн и викнал с висок глас:

— Къде е господарят ми сър Ланселот?

Тогава слугите го повикали. И като видял сър Ланселот, сър Лавейн рекъл:

— Господарю мой, разбрах, че твърде зла участ ви е сполетяла, защото намерих коня ви убит от стрели.

— Колкото до това — рекъл сър Ланселот, — моля ви, сър Лавейн, нека забравим за него и поговорим за друго. А за тази злина ще потърсим отплата, когато му дойде времето.

Глава 6

Как сър Ланселот отишъл през нощта при кралица Гуиневир и как сър Мелиагант обвинил кралицата в предателство

После прегледали раните на рицарите и ги намазали с благи мехлеми. Така минали часовете до вечеря, а на трапезата било оказано отлично гостоприемство на кралицата и на рицарите й, та нищо не им липсвало. Сетне, като дошло време, всички се оттеглили в покоите си, ала кралицата не позволила да я отделят от рицарите й, затуй ги сложила в стаи, съседни на нейната, върху меки постели и възглавия, та да може тя самата да се погрижи за тях, ако имат нужда от нещо.

И когато сър Ланселот се прибрал в определените за него покои, повикал при себе си сър Лавейн и му казал, че тази нощ трябва да иде да разговаря със своята господарка, кралица Гуиневир.

— Сър — рекъл сър Лавейн, — позволете ми да дойда с вас, тъй като твърде се боя да не извърши сър Мелиагант някакво предателство.

— Не — отвърнал сър Ланселот, — благодаря ви, ала желая да бъда сам.

После сър Ланселот взел меча си в ръка и тайно се промъкнал до едно място, дето още преди туй бил забелязал, че има стълба. Вдигнал я той, понесъл я в ръка през градината и я подпрял на прозореца, зад който го чакала кралицата. Поприказвали си така двамата за най-различни неща и накрая сър Ланселот казал, че много му се иска да влезе при нея.

— Уверявам ви — рекла кралицата, — и аз желая същото не по-малко от вас самия.

— Наистина ли, повелително моя — рекъл сър Ланселот, — от все сърце жадувате да бъдем заедно?

— Наистина, кълна се — рекла кралицата.

— Щом е тъй — рекъл сър Ланселот, — в името на любовта ви ще докажа колко съм силен.

И с тези думи хванал железата на прозореца и с такава сила ги дръпнал, че ги изтръгнал от каменния зид, а едно от железата прерязало дланта му чак до костта. Сетне скочил в покоите на кралицата.

— Не вдигайте шум — рекла кралицата, — защото ранените рицари са наблизо.

И тъй, накратко казано, сър Ланселот легнал в постелята на кралицата, без да обръща внимание на ранената си ръка, и те се отдали на радостите и насладите на любовта, додето взело да се зазорява. Ала трябва да знаете, че той цяла нощ не мигнал и като видял, че не може да остане повече и е време да си върви, сбогувал се с кралицата, излязъл през прозореца, нагласил решетката доколкото могъл и се върнал в покоите си. Там разказал на сър Лавейн как е наранил ръката си. Тогава той спрял кръвта, превързал дланта му и сложил отгоре ръкавицата, за да не се забелязва, че е ранен.

А на сутринта кралицата лежала в постелята си до девет часа. Най-подир сър Мелиагант отишъл в нейните покои и заварил дамите й отдавна облечени.

— Милостиви Иисусе Христе — рекъл сър Мелиагант, — какво ви е, господарко, та спите толкоз до късно?

И с тези думи дръпнал завесите на ложето да я види. Тогава забелязал, че постелята и възглавието били опръскани с кръвта от ръката на сър Ланселот. И като съгледал това, сър Мелиагант заподозрял, че тя е изневерила на краля и че някой от ранените рицари е споделил ложето й тази нощ.

— Аха, господарко — рекъл сър Мелиагант, — виждам, че подло изневерявате на моя господар крал Артур. Сега разбирам, че ненапразно искахте тези ранени рицари да бъдат настанени близо до вашите покои, и затуй ще ви изоблича в измяна пред моя господар крал Артур. Сега имам доказателство за позорното ви дело, господарко — или всички те, или един от тях е изменник, и това е несъмнено, защото явно е, че при вас е лежал ранен рицар.

— Това е клевета — рекла кралицата — и всички те могат да ми бъдат свидетели.

И когато десетте рицари чули обвинението на сър Мелиагант, всички в един глас рекли:

— Коварна лъжа е туй и подло ни клеветиш, че сме извършили такова дело, и ние до един сме готови да ти го докажем в бой. Избери когото от нас пожелаеш, след като раните ни заздравеят.

— Това не ще го бъде — рекъл сър Мелиагант. — Оставете тези високомерни слова, защото и сами можете да видите, че тази нощ при кралицата е лежал ранен рицар.

И като видели кръвта, всички се засрамили. И трябва да знаете, че сър Мелиагант бил много доволен, дето кралицата е изпаднала в толкова тежка беда, тъй като смятал, че по този начин ще прикрие собственото си предателство. Ала в туй време сър Ланселот дочул шума и отишъл в покоите и там заварил всички твърде объркани и смутени.

Глава 7

Как сър Ланселот защитил кралицата и предложил да се бие със сър Мелиагант и как сър Ланселот попаднал в клопка

— Какво става тук? — рекъл сър Ланселот.

Тогава сър Мелиагант му казал какво е открил и го завел да види постелята на кралицата.

— Кълна се — рекъл сър Ланселот, — не е ваше право и рицарската чест не позволява да вдигате завесата на това ложе, додето кралицата си почива в него. Смея да кажа, че самият мой господар крал Артур не би дръпнал завесата, когато кралицата е в постелята си, освен ако не желае да сподели ложето й. Затуй постъпката ви е недостойна и позорна.

— Не разбирам какво искате да кажете — рекъл сър Мелиагант, — ала уверен съм, един от ранените рицари е споделил ложето й тази нощ и съм готов в бой да докажа, че тя е изневерила на моя господар Артур.

— Внимавайте какво говорите — рекъл сър Ланселот, — защото, ако продължавате да твърдите това и искате да го докажете с оръжие в ръка, не ще чакате дълго.

— Господарю сър Ланселот — рекъл Мелиагант, — съветвам ви да си помислите какво правите. Защото колкото и храбър рицар да сте, а е известно, че се славите като най-храбрия рицар на света, не дръзвайте да се сражавате за неправо дело, тъй като изходът на всяка битка е в Божиите ръце.

— Колкото до това — рекъл сър Ланселот, — вярно е, че трябва да се боим от Бога. Ала ви казвам открито, че тази нощ никой от десетте ранени рицари не е споделил ложето на кралица Гуиневир, и ще залича в честен бой недостойната ви клевета.

— Ето ръкавицата ми — рекъл сър Мелиагант, — тъй като аз твърдя, че тя е изменила на моя господар крал Артур и че тази нощ един от десетте ранени рицари е споделил ложето й.

— Приемам ръкавицата ви — отвърнал сър Ланселот.

И те скрепили договора е печатите си и го предали на десетте рицари.

— Кой ден ще се сражаваме? — рекъл сър Ланселот.

— След осем дни — рекъл сър Мелиагант, — на полето край Уестминстър.

— Съгласен съм — рекъл сър Ланселот.

— А сега — рекъл сър Мелиагант, — след като ще се сражаваме в името на рицарската чест, да не замисляте в туй време някакво предателство или злодеяние спрямо мен, нито вие, нито някой друг.

— Бог ми е свидетел — рекъл сър Ланселот, — а и вие сам добре знаете, че не е в нрава ми да прибягвам до такива средства, и всеки рицар тук ще потвърди това, защото никога не съм си служил с измама и никога не съм дружил с човек, който си служи с измама.

— Тогава нека идем да се нахраним — рекъл сър Мелиагант, — а след обеда вие и кралицата, и всички други можете да се върнете в Уестминстър.

— Тъй да бъде — рекъл сър Ланселот.

После сър Мелиагант казал на сър Ланселот:

— Сър, бихте ли желали да разгледате замъка?

— На драго сърце — рекъл сър Ланселот.

И те тръгнали от едни покои в други и сър Ланселот не подозирал никаква опасност. Защото достойният и храбър мъж не се бои от коварство, понеже смята, че и другите са като него. А онзи, що е свикнал да си служи с хитрости и измама, е твърде опасен. И станало тъй, че сър Ланселот, не подозирайки никакво коварство, като вървял със сър Мелиагант, стъпил в клопка, една дъска се отворила и сър Ланселот паднал десет човешки ръста дълбоко в трап, пълен със слама. А сър Мелиагант се върнал назад и си дал вид, че не знае какво е станало с него. И когато в замъка забелязали, че сър Ланселот го няма, зачудили се къде се е дянал. А кралицата и мнозина други решили, че внезапно си е тръгнал, както имал обичай да прави. Защото сър Мелиагант начаса се сетил да скрие коня на сър Лавейн, та всички да помислят, че сър Ланселот си е тръгнал ненадейно.

И така минало времето до обед. После сър Лавейн заръчал да приготвят носилки за ранените рицари, та да пътуват с тях, и заедно с кралицата и всички нейни благородни дами и прислужници се върнал в Уестминстър. И там рицарите разказали на крал Артур как сър Мелиагант обвинил кралицата в измяна и как сър Ланселот приел ръкавицата му и рекли:

— И след осем дни двамата ще се сражават тук пред вас.

— Кълна се в главата си — рекъл крал Артур, — струва ми се, че сър Мелиагант се е заел с тежка задача. Ала кажете ми, къде е сър Ланселот?

— Сър — рекли те, — не знаем къде е, ала предполагаме, че се е отправил да търси нови приключения, както често прави, тъй като е взел коня на сър Лавейн.

— Не се грижете за него — рекъл кралят. — Ще бъде тук навреме, освен ако не е пленен някъде чрез подлост.

Глава 8

Как сър Ланселот бил избавен от тъмницата от една дама, яхнал бял кон и препуснал назад да стигне за уречения ден

Оставихме сър Ланселот да лежи сред големи страдания в черната яма. А всеки ден при него идвала една дама да му носи храна и вода, редяла му тя нежни думи и искала да стане неин възлюбен. Ала благородният рицар сър Ланселот все й отказвал.

— Сър Ланселот — рекла тя, — не постъпвате разумно, тъй като никога не ще излезете от тази тъмница без моя помощ, а вашата господарка, кралица Гуиневир, ще бъде изгорена на клада, ако не се явите на уречения за двубоя ден.

— Боже опази да бъде изгорена — рекъл сър Ланселот, — ако не се явя. Ала случи ли се да не успея да ида там, всички — и кралят, и кралицата, и другите честни люде — ще разберат, че съм мъртъв, болен или в плен. Всички, що ме познават, ще кажат, че зла участ ме е сполетяла, ако не съм там на уречения ден. И съм уверен, ще се намери храбър рицар от моя род или пък друг някой, който да влезе в двубой вместо мен. И затуй — рекъл сър Ланселот — трябва да знаете, че не ще ме уплашите. Дори и да сте единствената жена в тези земи, няма да стана ваш възлюбен.

— Тогава ще бъдете опозорен и погубен навеки — рекла дамата.

— Колкото до позора на този свят, нека Иисус Христос ме пази от него, а колкото до гибелта, ще я приема с готовност, когато Бог ми я изпрати.

И ето че на уречения за двубоя ден тя пак отишла при него и му рекла:

— Сър Ланселот, струва ми се, че сте твърде коравосърдечен, ала ако се съгласите да ме целунете веднъж, ще ви избавя. И ще ви дам още доспехите и най-добрия кон от конюшните на сър Мелиагант.

— Колкото за една целувка — рекъл сър Ланселот, — мога да ви целуна, без да опетня честта си. Ала знайте, ако смятах, че има нещо позорно в това да ви целуна, нямаше да го сторя.

И с тези думи той я целунал. И тозчас тя го освободила и му дала доспехите, а като се въоръжил, завела го в конюшнята, дето стояли дванайсет едри коня, и му казала да си избере най-хубавия. Тогава сър Ланселот ги огледал и видял един бял кон, който твърде му харесал, та наредил на конярите да му сложат най-доброто бойно седло, що имат. И те сторили каквото им заръчал. После сър Ланселот взел копие в ръка, опасал меч на кръста, благословил дамата в името божие и рекъл:

— Господарко, за доброто, що ми сторихте, ще бъда винаги ваш верен слуга според силите си.

Глава 9

Как сър Ланселот пристигнал тъкмо когато сър Мелиагант го чакал на полето и се приготвил за бой

Нека сега оставим сър Ланселот да препуска с все сили и да разкажем за кралица Гуиневир, която повели да изгорят на кладата, тъй като сър Мелиагант, понеже бил уверен — така поне си мислел, — че сър Ланселот няма да се яви на двубоя, все настоявал пред крал Артур да изпълни повелите на справедливостта или да намери сър Ланселот от Езерото.

Тогава кралят и целият му двор дълбоко се опечалили и засрамили, че кралицата трябва да бъде изгорена на клада по вина на сър Ланселот.

— Господарю мой Артур — рекъл сър Лавейн, — вие сам разбирате, че нещо лошо се е случило на моя господар сър Ланселот, тъй като, ако е жив и не е болен или в плен, той непременно щеше да е тук, защото не е било да не устои на думата си, когато обещае да се сражава за честта на някого. Затуй, моля ви, разрешете ми да се сражавам днес вместо моя господар и повелител и да спася кралицата, моята господарка.

— Сполай ви, благородни сър Лавейн — рекъл крал Артур, — тъй като съм сигурен, че всичко онуй, в което сър Мелиагант обвинява кралицата, е клевета. Аз сам разговарях с десетте ранени рицари и всеки от тях, ако беше здрав и годен за бой, щеше с готовност да докаже в сражение със сър Мелиагант, че неговите обвинения срещу кралицата са неверни.

— Същото ще сторя и аз — рекъл сър Лавейн, — за да защитя честта на моя господар сър Ланселот, ако вие ми разрешите.

— Разрешавам ви — рекъл крал Артур. — Покажете на какво сте способен, тъй като съм уверен, че спрямо сър Ланселот е извършено някакво предателство.

Тогава сър Лавейн сложил доспехите, яхнал коня и се втурнал към края на арената, дето трябвало да стане двубоят. И тъкмо когато вестителите се готвели да извикат: „Почвайте!“, явил се, препускайки с все сили, сър Ланселот на кон. И тозчас Артур викнал:

— Ей! Почакайте!

Тогава сър Ланселот бил призован пред крал Артур и там, без да слиза от коня, разказал открито на краля и на всички други от начало до край как постъпил с него сър Мелиагант. И когато кралят и кралицата, и техните лордове узнали за коварството на сър Мелиагант, те се засрамили заради него. Сетне довели кралица Гуиневир и я сложили да седне до краля, тъй като никой не се съмнявал в победата на нейния закрилник.

И тъй, нямало какво повече да се говори, та сър Ланселот и сър Мелиагант се приготвили за двубой и затъкнали копия. Тогава те се сблъскали с гръм и трясък и сър Ланселот повалил противника си през задницата на коня му. После сър Ланселот скочил от седлото, сложил щита си на рамо и взел меча в ръка, а сър Мелиагант се изправил насреща му по същия начин и двамата си разменили безчет тежки удари. Ала най-подир сър Ланселот го ударил с такава сила по шлема, че той рухнал наземи на една страна. И тогава сър Мелиагант викнал със силен глас:

— Най-благородни рицарю сър Ланселот, пощадете живота ми! Предавам се и ви моля като рицар и мой другар от Кръглата маса да не ме убивате, защото се признавам за победен. А дали ще живея, или ще умра, оставям на волята на краля и на вашата воля.

И като чул тези думи, сър Ланселот не знаел що да стори, тъй като най-много от всичко на света жадувал да си отмъсти на сър Мелиагант. Тогава вдигнал очи към кралица Гуиневир, за да види по израза на лицето й какво би желала тя. А кралицата леко поклатила глава, сякаш искала да каже: „Убийте го“, и сър Ланселот ясно разбрал от кимването й, че тя желае смъртта му. И тозчас викнал той на сър Мелиагант да се изправи и в името на рицарската си чест да продължи двубоя.

— Не — рекъл сър Мелиагант, — няма да стана, додето не приемете меча ми, защото се признавам за победен и страхливец.

— Ето какво ще ви предложа великодушно — рекъл сър Ланселот, — ще сваля шлема си и бронята на лявата си страна, ще накарам да ми вържат лявата ръка на гърба, та да не мога да се браня с нея, и така ще се сражавам с вас.

Тогава сър Мелиагант рипнал на крака и викнал с висок глас:

— Господарю Артур, чуйте добре думите му, тъй като аз приемам тези условия. Нека свали доспехите си и да му вържат ръката, както предлага.

— Какво ще кажете — рекъл кралят на сър Ланселот, — поддържате ли предложението си?

— Да, господарю — рекъл сър Ланселот, — аз никога не вземам назад думите си.

Тогава рицарите съдници на двубоя свалили шлема на сър Ланселот, после бронята на лявата му страна и нагръдника, вързали лявата му ръка на гърба и така, без щит и доспехи, го оставили срещу противника му. И трябва да знаете, че много дами и рицари се слисали как може сър Ланселот да се излага на такава опасност.

И тозчас сър Мелиагант се хвърлил напред с вдигнат меч. А сър Ланселот обърнал към него незащитената си глава и непокритата си лява страна, ала тъкмо когато сър Мелиагант замахнал да го удари по голата му глава, той бързо отстъпил с левия крак и подложил на удара меча и дясната си страна и тъй с голяма ловкост го отблъснал. После сър Ланселот на свой ред с огромна сила го ударил по шлема и разсякъл главата му на две.

След това нямало какво друго да се прави, освен да го изнесат от полето. И по настояване на рицарите от Кръглата маса кралят разрешил да го погребат и да напишат на гроба му кой го е убил и по каква причина. И от този ден насетне кралят и кралицата ценели и обичали сър Ланселот от Езерото повече, отколкото когато и да е преди.

Глава 10

Как сър Урий дошъл в двора на крал Артур да лекува раните си и как крал Артур се съгласил да го докосне с ръце

А както се разказва във френската книга, живеел в унгарските земи един храбър рицар на име сър Урий. Той обичал приключенията и щом чуел, че някъде има да се вършат достойни дела, начаса отивал там.

И случило се, че по същото туй време в Испания живеел един графски син на име Алфегус и веднъж на голям турнир в Испания този унгарски рицар Урий и сър Алфегус Испански се срещнали в двубой и в лютото си съперничество решили да се бият до смърт. И тогава, по волята на съдбата, сър Урий убил графския син сър Алфегус Испански, ала преди да бъде убит, този рицар нанесъл на сър Урий седем рани — три по главата и четири по тялото и лявата ръка. А този сър Алфегус имал майка, която била изкусна магьосница, и тя, от мъка по смъртта на сина си, с тайни магии направила тъй, че сър Урий нивга да не оздравее и раните му ту да гноят, ту да кървят и да не се затворят, додето най-славният рицар на света не ги изцели. И това тя заявила открито, та всички да знаят, че сър Урий нивга не ще оздравее.

Тогава майка му заръчала да направят носилка и го положила на нея върху два коня. Сетне взела със себе си сестрата на сър Урий, твърде красива девица на име Филелоли, а също и един паж, за да се грижи за конете, и така обиколили със сър Урий много кралства. И както разказва френската книга, седем години го водила майката по всички християнски земи, ала никъде не могла да намери рицар, който да изцели сина й.

Най-подир попаднала в Шотландия, оттам минала в пределите на Англия и около празника Петдесетница по волята на случая стигнала в двора на крал Артур, който по това време бил в Карлайл[1]. И като стигнала там, разгласила на всеослушание, че е дошла да търси лек за сина си. Тогава крал Артур заръчал да повикат тази дама при него и я запитал защо е довела този ранен рицар в тамошните земи.

— Най-благородни кралю — рекла тя, — трябва да знаете, че го доведох тук, за да търся лек за раните му, които от седем години не могат да заздравеят.

И после разправила на краля къде бил ранен и от кого и как майката на убития рицар в гордостта си разкрила, че поради нейните магии той никога не ще оздравее, додето най-славният рицар на света не докосне раните му. Сетне рекла:

— И така обиколих всички християнски земи освен тази, да търся лек за него. И ако тук не успея да намеря лек, ще се откажа от старанията си, макар че ще бъде твърде жалко за него, защото той бе храбър и благороден рицар.

— Как се казва синът ви? — рекъл крал Артур.

— Добри ми и милостиви господарю — рекла тя, — името му е сър Урий от Планината.

— В щастлив час ви е довел случаят в тези земи и затуй добре сте дошли — рекъл кралят. — Защото, трябва да знаете, че ако е съдено вашият син да бъде изцелен от ръката на някой християнин, тук и никъде другаде не ще намери той своето изцеление. И за да дам пример на всички достойни мъже в кралството, сам аз ще докосна раните на сина ви и същото ще сторят всички крале, херцози и графове, които са тук с мен. Така ще им заповядам и, уверен съм, те ще се подчинят на заповедите ми. И трябва да знаете — рекъл крал Артур на сестрата на Урий, — че ще се опитам да изцеля брат ви според силите си не защото вярвам, че делата ми са най-достойни, а за да подтикна и други достойни мъже да постъпят като мен.

И тогава кралят заповядал всички крале, херцози и графове, и всички благородни рицари на Кръглата маса, които по туй време били там, да се съберат на ливадата край Карлайл. А по туй време там били само сто и десет рицари на Кръглата маса, защото четирийсет отсъствали. И сега ще започнем с крал Артур, тъй като е редно да започнем с най-достойния християнин, що живеел на земята по онова време.

[1] Град Карлайл се намира на осем мили южно от шотландската граница. ↑

Глава 11

Как крал Артур докоснал с ръце сър Урий и как същото сторили след него мнозина други рицари на Кръглата маса

После крал Артур погледнал сър Урий и си помислил какъв личен мъж трябва да е бил, преди да получи тези рани. Сетне наредил да го свалят от носилката, да го сложат на земята и да поставят до него златоткано възглавие, на което той да коленичи. И тогава рекъл благородният Артур:

— Любезни рицарю, твърде жаля за твоето страдание и за да вдъхна смелост на другите благородни рицари, моля те, позволи ми да докосна раните ти.

— Най-благородни християнски кралю — рекъл Урий, — постъпете според волята си, тъй като се оставям на божието милосърдие и на вашите заповеди.

И тозчас Артур леко го докоснал и някои от раните му започнали отново да кървят. После го докоснал крал Клариваус Нортъмбърландски, ала без полза. Сетне дошъл сър Берант Изтърсака, когото наричали още Краля със стоте рицари, и той опитал, ала не успял. Също и крал Уриенс от страната Гор, крал Агуизанс Ирландски, крал Нантрес Гарлотски, също и крал Карадос Шотландски, херцог Галахалт Високородния принц, Константин Корнуолски, син на крал Кадор, също и херцог Чаленс Кларански, граф Улбанс, граф Ламбел и граф Аристанс. После се опитали сър Гауейн и тримата му синове — сър Гингалин, сър Флоренс и сър Ловел (последните двама били от сестрата на сър Брандилес), ала никой не успял. Подир туй дошли и сър Агравейн, и сър Гахерис, сър Мордред и храбрият рицар сър Гарет, най-достойният от петимата братя.

После се опитали рицарите от рода на Ланселот, ала самият сър Ланселот не бил тогава в двора, тъй като странствал и търсел приключения. Дошли сър Лионел, сър Ектор де Марис, сър Борс де Ганис, сър Бламор де Ганис, сър Блеоберис де Ганис, сър Гахалантин, сър Галиходин, сър Менадук, сър Вилиар Храбри и сър Хеб Славни. Всички те били родственици на сър Ланселот, ала никой от тях не успял да изцели ранения рицар.

Сетне дошли сър Саграмор Похотливи, сър Двдинас Свирепи, сър Динадан, сър Брюнор Черни, когото сър Кей нарекъл Криводрешко, сър Кей Сенешала, сър Каин Странника, сър Мелиот де Логрис, сър Петипас от Уинчълси, сър Галерон от Голуей, сър Мелион от Планината, сър Кардок, сър Юуейн Отчаяни и сър Озана Сърцати. После дошли сър Астамор, сър Грумор Груморсон, сър Кроселм и сър Серванс Лукави, който се славел като най-могъщ рицар. И както се разказва в книгата, Владетелката на езерото гощавала в различни времена сър Ланселот и Серванс Лукави и след гощавката ги помолила да изпълнят едно нейно желание и те се заклели да го сторят. Тогава тя помолила сър Серванс никога да не се сражава със сър Ланселот от Езерото и по същия начин помолила сър Ланселот никога да не се сражава със сър Серванс и двамата й дали дума. И във френската книга се разказва още, че сър Серванс нямал ни смелост, ни желание да се бие с рицари, а само с великани, дракони и диви зверове.

И тъй, да изредим имената на тези рицари на Кръглата маса, които по заповед на краля на големия празник Петдесетница се опитали да изцелят раните на сър Урий. А кралят сторил това с намерение да разбере кой от тях е най-достойният рицар.

После дошли сър Агловал, сър Дурнор и сър Тор, роден от жената на Арий говедаря, ала заченат преди Арий да се венчае за нея. Всички били синове на крал Пелинор: сър Тор, сър Агловал, сър Дурнор, сър Ламорак — най-благородният рицар в земните дела по времето на Артур — и сър Персивал, който нямал равен на себе си в светите дела освен сър Галахад. Ала и двамата умрели, търсейки Светия граал.

После дошли сър Грифлет Син Божи, сър Лукан Виночерпеца, брат му сър Бедивер, сър Брандилес, сър Константин, синът на сър Кадор Корнуолски, който станал крал след Артур, сър Клегис, сър Садок, сър Динас Сенешала от Корнуол, сър Фергус, сър Дриант, сър Ламбегус, сър Кларус Клермонтски, сър Клодрус, сър Хектимер, сър Едуард Карнарвонски, сър Динас, сър Приам, покръстен от благородния рицар сър Тристан[1], и тези трима били братя; също и сър Хелин Бели, син на сър Борс от дъщерята на крал Брандегорис, и сър Бриан Листенойски, сър Гаутер, сър Арнолд и сър Гилмер — трима братя, които сър Ланселот победил на един мост в доспехите на сър Кей; сър Гумрет Дребосъка, сър Белингер Жестоки, син на храбрия рицар Ализандер Сирака, убит предателски от крал Марк. (Същият този коварен крал убил с остро копие благородния рицар сър Тристан, когато свирел на арфа пред своята дама Хубавата Изолда[2]. И неговата смърт оплакали всички рицари по Артурово време. Ничия смърт не била така горко оплакана, както смъртта на сър Тристан и сър Ламорак, защото те били убити предателски — сър Тристан от крал Марк, а сър Ламорак от сър Гауейн и братята му. А този сър Белингер отмъстил за смъртта на баща си Ализандер и на сър Тристан, като убил крал Марк. А Хубавата Изолда паднала мъртва на гроба на сър Тристан и голяма била скръбта за нея. Всички рицари, които спомогнали за смъртта на сър Тристан, също били убити — например сър Андред и мнозина други.)

После дошли сър Хеб, сър Морганор, сър Сентрал, сър Супинабил, сър Белианс Надменни, когото сър Ламорак победил в честен бой, сър Неровенс и сър Пленориус — двама храбри рицари, които победил сър Ланселот, сър Дарас, сър Хари Син на Езерото, сър Ерминид, брат на крал Херманс, за когото сър Паломид се бил срещу двама братя край Червения град, сър Селис от Гибелната кула, сър Едуард от Оркни, сър Железни, наричан също храбрия Рицар от Червените ливади, когото сър Гарет победил заради любовта на дамата Лионес, сър Арок де Гревант, сър Дегран Безхитростни, който се борил срещу великана от Черните води, сър Епиногрус, син на краля на Нортъмбърланд, сър Пелеас, който любил лейди Етард и щял да умре от любов към нея, ако не била една от дамите на езерото на име Нимю. Тя се венчала за сър Пелеас и го спасила от смърт, а той бил твърде благороден рицар. Дошли и сър Ламиел Кардифски, голям любовник, сър Всесилни, сър Мелиас Островни, сър Бор Сърцати, син на крал Артур, сър Мадор де ла Порт, сър Колгреванс, сър Хервис от Дивата гора, сър Марок, храбрият рицар, чиято жена го измамила и го превърнала за цели седем години във вампир, сър Персант, брат му сър Пертолеп, наричан Зеления рицар, брат им сър Леримон, наричан Червения рицар, когото сър Гарет победил, когато му викали Бомен.

И всички тези сто и десет рицари докоснали раните на сър Урий по заповед на крал Артур.

[1] За покръстването на Приам става дума в Книга пета, глава 10, но кръстник му бил Гауейн, а не Тристан. Тристан е кръстник на Паломид. ↑

[2] Малори не довършва историята на Тристан, а само споменава бегло тук и другаде, че е бил предателски убит от крал Марк. Тази версия за смъртта на Тристан Малори заимства от френския роман „Тристан“ (XIII в.). В по-ранните романи за Тристан, основани на бретонската фолклорна традиция, краят на историята на Тристан и Изолда е съвсем различен. Ранен от отровна стрела, Тристан, който се намирал при своята съпруга Изолда Белоръката, пратил да повикат Хубавата Изолда, която единствена можела да излекува раната му. Ако тя дойдела, изпратеният кораб трябвало да вдигне бели платна, ако не — черни. От ревност жена му го излъгала, че корабът идвал с черни платна, и Тристан умрял от отчаяние, а Изолда — от скръб, когато го намерила мъртъв. ↑

Глава 12

Как сър Ланселот по повелята на крал Артур докоснал раните му и той начаса оздравял и как всички благодарили Богу

— Милостиви Иисусе Христе — рекъл крал Артур, — къде е сър Ланселот от Езерото? Защо го няма тук в такъв час?

И както стояли и разговаряли за различни неща, ето че видели да идва на кон сър Ланселот и известили краля.

— Тихо — рекъл кралят, — не казвайте нито дума, додето не дойде при нас.

И тъй, когато сър Ланселот съгледал краля, слязъл от коня, отишъл при него и го поздравил, а сетне и всички други. Ала щом девицата, сестрата на сър Урий, видяла сър Ланселот, тя изтичала при брат си и му рекла:

— Братко, дойде един рицар, който твърде допадна на сърцето ми.

— Любезна сестро — рекъл сър Урий, — той възрадва и мен самия и сега наистина се надявам да оздравея, защото сърцето ме тегли към него повече, отколкото към всички онези, които докоснаха раните ми.

Тогава Артур рекъл на сър Ланселот:

— Трябва да сторите туй, що и ние сторихме.

И разказал на сър Ланселот какво са направили и му показал всички, които се опитали да излекуват ранения.

— Боже опази! — рекъл сър Ланселот. — След като толкова много крале и рицари са се опитали и не са успели, как мога аз да си мисля, че ще постигна това, което вие, лордове мои, не сте могли да постигнете?

— Не вам е дадено да решавате — рекъл крал Артур, — защото аз ви заповядвам да сторите това, което всички сториха.

— Преславни мой господарю — рекъл сър Ланселот, — вие добре знаете, че не мога и не дръзвам да отида против повелята ви, ала ако можех и се осмелявах да сторя това, уверявам ви, не бих си позволил да докосна този ранен рицар, сякаш превъзхождам всички други рицари. Да ме пази Господ от подобен позор!

— Погрешно ме разбирате — рекъл крал Артур, — не самонадеяност ще проявите, като сторите това, а другарска почит към нас, рицарите на Кръглата маса. И ако вие не успеете да го изцелите, смея да кажа, че няма рицар в тукашните земи, който може да го изцели. Затуй, моля ви, опитайте и вие онова, що ние опитахме.

И тогава всички крале и повечето рицари замолили сър Ланселот да докосне раните на рицаря. И самият рицар сър Урий се привдигнал със сетни сили и от сърце замолил сър Ланселот, и рекъл:

— Благородни рицарю, в името божие моля ви да изцелите раните ми, тъй като ми се струва, че откакто се приближихте, те не ме болят вече.

— Ах, любезни господарю — рекъл сър Ланселот, — дано Бог ми даде сили да ви помогна. Срамувам се, че на мен възлагате толкова вяра, тъй като никога не съм бил достоен за такова велико дело.

После сър Ланселот коленичил пред ранения рицар и рекъл:

— Господарю Артур, длъжен съм да изпълня повелята ви, ала го правя против волята си.

И с тези думи вдигнал ръце, отправил поглед към изток и тихо рекъл:

— Блажени Отче, Сине и Дух Свети, бъдете милостиви и не покривайте с позор моята недостойна чест и добро име. Само ти, благословена Света троице, имаш власт в преблагата си непорочност да изцелиш този рицар, а не аз, Господи.

Сетне сър Ланселот помолил сър Урий за позволение да прегледа главата му. И като коленичил молитвено, сложил ръка върху трите кървящи рани и те в миг заздравели напълно, сякаш никога не ги е имало. По същия начин докоснал три други рани на тялото му и те също се затворили. И най-после докоснал раната на ръката му и тя начаса заздравяла.

Тозчас крал Артур и всички крале и рицари коленичили и благодарили на Бога и на светата му майка. А сър Ланселот плакал като дете, което са набили.

После крал Артур наредил висши и низши свещенослужители тържествено да доведат сър Урий в Карлайл с благодарствени песнопения във възслава на Господа наш. И наредил още кралят да го облекат в най-богати одежди. И като сторили всичко туй, видели, че той е един от най-личните рицари в целия двор, защото бил едър и напет. Тогава Артур попитал сър Урий как се чувства.

— Добри ми господарю — отвърнал Урий, — никога в живота си не съм се чувствал тъй бодър.

— Готов ли сте да се сражавате в турнир и да вършите бойни дела? — рекъл крал Артур.

— Сър — рекъл Урий, — ако имах всичко необходимо за бой, скоро бих се приготвил.

Глава 13

Как една дружина от сто рицари се сражавала срещу сто други, и за още много неща

Тогава Артур събрал една дружина от сто рицари и наредил срещу им да се бият сто други. И на следната сутрин всички те се сражавали за един диамант. Ала никой от най-славните рицари не участвал в този турнир и накратко казано, сър Урий и сър Лавейн заслужили първенството, тъй като на този ден и двамата победили и повалили по трийсет рицари. И после, със съгласието на всички крале и лордове, сър Урий и сър Лавейн били въздигнати за рицари на Кръглата маса.

А сър Лавейн залюбил дамата Филелоли, сестрата на сър Урий, и скоро ги венчали сред голяма радост, а крал Артур подарил и на двамата рицари баронски владения.

Ала сър Урий не искал да се раздели със сър Ланселот, та и той, и сър Лавейн останали при него. И всички в двора ги почитали като отлични рицари, винаги готови за бойни дела, а те извършили безчет подвизи, тъй като непрекъснато търсели приключения. И дълго живели те в Артуровия двор в чест и радост.

Ала сър Агравейн, братът на сър Гауейн, ден и нощ дебнел кралица Гуиневир и сър Ланселот от Езерото, за да ги посрами и изложи на позор.

Тук ще прекъсна този разказ и ще прескоча много книги за сър Ланселот от Езерото и за неговите приключения, додето го наричали Рицаря на каруцата. Защото, както се разказва във френската книга, мнозина рицари и дами от завист го наричали „рицаря, що се вози на каруцата“, сякаш бил осъден да умре на бесилото, ала за да уязви тези, които го наричали така, след като убил сър Мелиагант в защита на кралицата, той цели дванайсет месеца се возел все на каруца и нито веднъж не яхнал кон. И както се говори във френската книга, през тези дванайсет месеца сър Ланселот се сражавал в повече от четирийсет битки. Ала като пропускам разказа за Рицаря на каруцата, прекъсвам историята на сър Ланселот и захващам тази за смъртта на крал Артур. А причината за нея бил сър Агравейн.

Свършва Книга XIX.

Следва най-печалната история за смъртта на крал Артур, която е разказана в Книга двайсета.

Книга двайсета

Глава 1

Как сър Агравейн и сър Мордред придумвали сър Гауейн да разкрие любовта между сър Ланселот и кралица Гуиневир

През месец май всяко младо сърце се съживява и разцъфтява, защото това годишно време радва взора и ободрява душата, и всеки мъж и жена ликува и се наслаждава на идващото лято и свежите му цветя. А зимата със студените си бурни ветрове кара всички хора да се крият на топло и свиват край огнището.

И тъй, през това годишно време, месец май, станали големи раздори и злощастия, които не спрели, додето не бил унищожен и погубен цветът на рицарството в целия свят. И причина за всичко това били двама злополучни рицари на име Агравейн и сър Мордред, братя на сър Гауейн. Защото сър Агравейн и сър Мордред изпитвали дълбока и тайна ненавист към кралицата лейди Гуиневир и към сър Ланселот, та ден и нощ дебнели сър Ланселот.

И случило се веднъж за зла чест, че сър Гауейн и всичките му братя били в покоите на крал Артур. И тогаз сър Агравейн рекъл на всеослушание, без да се крие, та мнозина рицари го чули:

— Чудя се как всички ние не се срамуваме, като знаем и виждаме как сър Ланселот и денем, и нощем лежи в постелята на кралицата. Всички знаем това и най-позорно търпим такъв благороден крал като крал Артур да бъде тъй опозоряван.

Ала обадил се сър Гауейн и рекъл:

— Братко сър Агравейн, моля ви и ви заповядвам да не говорите подобни неща пред мен, защото трябва да знаете, че не съм съгласен с вас.

— Кълнем се в Бога — рекли сър Гахерис и сър Гарет, — и ние не желаем да слушаме подобни хули.

— Аз пък желая — рекъл сър Мордред.

— Уверен съм в това — рекъл сър Гауейн, — тъй като вие сте готов на всякакво недостойно дело, братко сър Мордред. Ала, моля ви, отхвърлете тези помисли и не започвайте подобна разпра, защото добре знаем до какъв край ще ни изведе тя.

— Да става каквото ще — рекъл сър Агравейн, — аз ще разкрия всичко на краля.

— Не ви съветвам — рекъл сър Гауейн, — защото, ако настане вражда и раздор между сър Ланселот и нас, трябва да знаете, братко, че мнозина крале и могъщи лордове ще вземат страната на сър Ланселот. И трябва да си припомните също, братко сър Агравейн, колко пъти сър Ланселот е избавял от беда и краля, и кралицата, а и най-храбрите от нас отдавна щяха да са студени трупове, ако сър Ланселот не бе се показал по-храбър от всички ни не веднъж и дваж. Колкото до мен самия — рекъл сър Гауейн, — аз никога няма да отида против сър Ланселот заради този ден, в който той ме избави от крал Карадос[1] при Печалната кула, уби го и спаси живота ми. Също така, братя мои сър Агравейн и сър Мордред, сър Ланселот избави и вас, и още шейсет и двама рицари от сър Таркуин[2]. Мисля, братко, че такива добрини и такова благородство не бива да се забравят.

— Постъпете според волята си — рекъл сър Агравейн, — аз повече няма да отлагам.

При тези думи дошъл крал Артур.

— Братко, замълчете — рекъл сър Гауейн.

— Няма да мълчим — рекли сър Агравейн и сър Мордред.

— Така ли? — рекъл сър Гауейн. — Тогава Господ да ви е на помощ, защото не желая да слушам хулите ви.

— Нито пък ние — рекли сър Гарет и сър Гахерис, — тъй като никога не ще кажем лоша дума за този мъж. Сър Ланселот ме посвети в рицарство — рекъл сър Гарет — и честта не ми позволява да говоря зло за него.

И с тези думи тримата си отишли дълбоко наскърбени.

— Уви — рекъл сър Гауейн на сър Гарет, — загива нашето кралство и благородното братство на Кръглата маса ще се разпилее.

И те си отишли.

[1] Вж. Книга осма, глава 28. ↑

[2] Вж. Книга шеста, глава 9. ↑

Глава 2

Как сър Агравейн разкрил на крал Артур за любовта на кралицата и сър Ланселот и как крал Артур им разрешил да го заловят

Тогава крал Артур ги запитал за какво спорят.

— Господарю мой — рекъл Агравейн, — ще ви кажа това, което не мога повече да крия. Аз и брат ми сър Мордред напомнихме на брат ни сър Гауейн, на сър Гахерис и сър Гарет туй, що всички знаем — че сър Ланселот се радва на ласките на вашата кралица, и то отдавна. А ние сме ваши сестрини синове и не можем да търпим вече това, тъй като вие стоите над сър Ланселот, вие сте кралят, който го посвети в рицарство, и затуй сме готови да докажем, че той е предател и изменник спрямо вашата особа.

— Ако е вярно това, което казвате — рекъл сър Артур, — той наистина е изменник, ала аз не мога да приема думите ви, без да имам доказателства. Защото всички знаете, че сър Ланселот е смел рицар и няма сред нас друг, равен по сила нему, та ако не бъде уличен на самото място, той ще се сражава с този, който го обвини с голи думи, и аз не познавам рицар, що може да му устои. Затуй, ако е вярно това, което казвате, бих искал да го заловите в покоите на кралицата.

Както се казва във френската книга, на краля никак не му се искало да се ширят слухове за сър Ланселот и кралицата му, тъй като и той самият подозирал нещо, ала не желаел да се говори за това[1], понеже сър Ланселот бил направил толкоз много за него и за кралицата, и то неведнъж, че кралят твърде го обичал.

— Господарю — рекъл сър Агравейн, — идете утре на лов и ще видите, че сър Ланселот няма да дойде с вас. А като се свечери, изпратете вест на кралицата, че ще пренощувате в гората и затова да изпратят при вас готвачите ви. И заклевам ви се, под страх от смъртно наказание, тази нощ ще го хванем при кралицата и ще ви го доведем жив или мъртъв.

— Тъй да бъде — рекъл крал Артур, — ала съветвам ви да вземете със себе си надеждни другари.

— Сър — отвърнал Агравейн, — брат ми сър Мордред и аз ще вземем дванайсет рицари на Кръглата маса.

— Пазете се — рекъл крал Артур, — защото, предупреждавам ви, той е твърде могъщ рицар.

— Оставете това на нас — рекли сър Агравейн и сър Мордред.

И тъй, на сутринта крал Артур излязъл на лов и пратил вест на кралицата, че няма да се върне цяла нощ. Тогава сър Агравейн и сър Мордред събрали дванайсет рицари на Кръглата маса и се скрили в покоите на замъка в Карлайл. Имената им били: сър Колгреванс, сър Мадор де ла Порт, сър Гингалин, сър Мелиот де Логрис, сър Петипас от Уинчълси, сър Галерон от Голуей, сър Мелион от Планината, сър Астамор сър Громор Сомирски, сър Курселен, сър Флоренс и сър Ловел. Тези дванайсет рицари отишли със сър Агравейн и те всички били шотландци, родственици на сър Агравейн или приятели на братята му.

И ето че, като настъпила нощта, сър Ланселот казал на сър Борс, че ще иде да разговаря с кралицата.

— Сър — рекъл сър Борс, — съветвам ви да не правите това тази нощ.

— Защо? — запитал сър Ланселот.

— Сър — отвърнал сър Борс, — страхувам се от сър Агравейн, който ви дебне отдавна, за да посрами и вас, и всички ни. И никога сърцето ми не е било тъй натежало, като сте отивали при кралицата, както е сега. Боя се, че кралят отсъства тази вечер, защото може би е устроил някаква клопка за вас и за кралицата. Затуй безкрайно много се страхувам от предателство.

— Не бойте се — рекъл сър Ланселот, — ще ида за малко и ще се върна, без да се бавя.

— Сър — рекъл сър Борс, — това твърде ме наскърбява и се страхувам, че вашата дързост да идете там тази вечер ще погуби всички ни.

— Любезни племеннико — отвърнал сър Ланселот, — много ми е чудно, че говорите така. Кралицата изпрати да ме повикат и трябва да знаете, че няма да се проявя като страхливец и тя ще се убеди колко ценя благоволението й.

— Бог да ви е на помощ — рекъл сър Борс — и дано се върнете оттам здрав и читав.

[1] Твърдението, че крал Артур съзнателно си е затварял очите за вината на Ланселот, говори за реалистичното отношение на Малори към повествованието, тъй като нито сюжетно, нито психологически е вероятно кралят да не е подозирал нищо относно любовта между Ланселот и кралицата. Въпреки че Малори се позовава пак на „френската книга“, в установените от изследователите източници за тази част на „Смъртта на Артур“ не се среща подобно твърдение. В действителност Артур, както сам заявява в глава 9 на тази книга, много повече държи на своето рицарско братство, отколкото на кралицата си. ↑

Глава 3

Как видели сър Ланселот в покоите на кралицата и как сър Агравейн и сър Мордред дошли с дванайсет рицари да го убият

И сър Ланселот взел меча си под мишница, загърнал се с плащ и тръгнал. Така този благороден рицар се изложил на голяма опасност. И като стигнал до покоите на кралицата, тихичко бил пуснат вътре.

И тъй, както разказва френската книга, кралицата приела тази нощ сър Ланселот при себе си. И дали си легнали, или се забавлявали по друг начин, не мога да твърдя, тъй като тогавашната любов не била като днешната.

Ала както били заедно, дошли сър Агравейн и сър Мордред с дванайсет рицари на Кръглата маса и викнали гръмко:

— Изменнико сър Ланселот, сега те хванахме!

И всички викали тъй високо, че се чувало из целия двор. А тези четиринайсет рицари били напълно въоръжени като за битка.

— Горко ни — рекла кралица Гуиневир, — и двамата сме погубени!

— Повелително моя — рекъл сър Ланселот, — има ли тук в покоите ви някаква броня, с която да покрия клетото си тяло? Ако има, дайте ми я и аз с божията помощ бързо ще усмиря злобата им.

— Истина ви казвам — рекла кралицата, — нямам ни броня, ни щит, ни меч, ни копие. Твърде се боя, че нашата дълга любов ще има лош край, защото по глъчката им разбирам, че са мнозина и все смели рицари, и уверена съм, добре са въоръжени, та не ще можете да устоите насреща им. Сигурно ще ви убият, а мен сетне ще изгорят на клада. Горко ни, защото, ако вие можехте да се спасите, не се съмнявам, че бихте избавили и мен, в каквато и опасност да се намирам.

— Горко ми — рекъл сър Ланселот, — никога в живота си не съм изпадал в такава беда да бъда позорно убит, понеже нямам оръжие.

А сър Агравейн и сър Мордред продължавали да викат в един глас:

— Изменнико, излез от покоите на кралицата, защото знай, че си тъй обкръжен, та не ще успееш да избягаш.

— О, милостиви Иисусе Христе — рекъл сър Ланселот, — не мога да слушам повече тези позорни викове и глъчка. По-добре начаса да умра, нежели да търпя подобна мъка. — И с тези думи той прегърнал кралицата, целунал я и рекъл: — Най-благородна християнска кралице, вие, която винаги сте били моя най-добра господарка, както и аз — ваш верен рицар според силите си, и никога не съм се показвал недостоен за вас от първия ден, когато крал Артур ме посвети в рицарство, заклевам ви, молете се за душата ми, ако бъда убит тук, защото, сигурен съм, племенникът ми сър Борс и всички останали мои родственици, заедно със сър Лавейн и сър Урий, ще успеят да ви избавят от кладата. Затуй, скъпа моя господарко, утешете се, каквото и да се случи с мен. Идете със сър Борс и сър Урий и те ще изпълнят всяко ваше желание, според силите си, та вие да живеете като кралица в моите владения.

— Не, Ланселот — рекла кралицата, — трябва да знаеш, че не мога да живея след смъртта ти и ако ти бъдеш убит, ще посрещна края си смирено в името на Христа като истинска кралица и християнка.

— Повелителко моя — рекъл Ланселот, — щом е дошъл денят да се простим с любовта помежду ни, знайте, че скъпо ще предам живота си. И хиляди пъти повече скърбя за вас, нежели за мен самия, и дори да ми предложат сега да бъда властелин на целия християнски свят, бих предпочел да имам здрава броня, та сетне хората дълго да разказват за делата ми, преди да бъда убит.

— А аз — рекла кралицата — бих предпочела, ако такава е волята божия, да хванат мен и да ме убият, а ти да успееш да избягаш.

— Това нивга не ще допусна — рекъл сър Ланселот, — опазил ме Бог от такъв позор! А сега, Иисусе Христе, бъди ми щит и броня!

Глава 4

Как сър Ланселот убил сър Колгреванс и надянал доспехите му, а сетне убил сър Агравейн и дванайсет негови другари

С тези думи сър Ланселот увил плаща здраво и плътно около ръката си. А в туй време онези били взели от залата тежка пейка и с нея налитали върху вратата.

— Любезни лордове — рекъл сър Ланселот, — престанете с този шум и трясък. Аз сам ще отворя вратата, а сетне правете с мен каквото пожелаете.

— Хайде тогава, отвори — рекли те, — защото няма полза да се биеш против всички ни. Пусни ни в покоите и ние ще пощадим живота ти, додето се върне крал Артур.

И тозчас сър Ланселот вдигнал резето на вратата, ала с лявата си ръка я придържал, та през процепа да не може да влезе повече от един човек. И ето че в миг смело прекрачил вътре храбър рицар, едър и снажен мъж на име Колгреванс от Гор, и с все сила замахнал да посече сър Ланселот с меч. Ала той отбил удара и на свой ред така го блъснал по шлема, че онзи се стоварил мъртъв на прага.

Тогава сър Ланселот с голяма сила издърпал мъртвия рицар в покоите и с помощта на кралицата и дамите й бързо надянал доспехите на сър Колгреванс. А сър Агравейн и сър Мордред все стояли пред вратата и викали:

— Изменнико, излез от покоите на кралицата!

— Спрете тези крясъци — рекъл сър Ланселот на сър Агравейн, — защото трябва да знаете, сър Агравейн, че тази нощ не ще ме плените. Затуй съветвам всички ви да се махнете от вратата на тези покои и да престанете да викате и да клеветите. Давам ви честната си рицарска дума, че ако си идете и не вдигате повече шум, утре ще се явим всички заедно пред краля и тогава ще видим кой измежду вас ще ме обвини в измяна. И аз ще ви отговоря, както подобава на рицар, че дойдох тук при кралицата без зъл умисъл, и ще го докажа и защитя със собствените си ръце в бой с вас.

— Срам и позор, предателю! — рекли сър Агравейн и сър Мордред. — Ще те хванем, та макар и пряко волята ти. И тогава, ако искаме, ще те убием. Защото трябва да знаеш, че крал Артур ни даде правото да те убием или да те пощадим.

— Аха, лордове — рекъл сър Ланселот, — ето какво било милосърдието ви! Щом е тъй, бранете се!

И сър Ланселот в миг отворил вратата на покоите, смело и безстрашно пристъпил сред тях и с първия удар убил сър Агравейн. И не след дълго повалил мъртви на земята всичките му дванайсет другари, тъй като никой от тях не могъл да устои дори срещу един негов удар. И наранил сър Ланселот също и сър Мордред и той побягнал с все сили.

Тогава сър Ланселот се обърнал към кралицата и рекъл:

— Повелителко моя, трябва да знаете, че дойде краят на нашата вярна любов, защото от днес насетне крал Артур ще бъде мой враг. Затуй, господарко, ако желаете да дойдете с мен, аз ще ви избавя от всякакви опасности.

— Не ще постъпите мъдро — рекла кралицата, — защото, струва ми се, твърде много беди причинихте вече, та засега най-добре ще е да спрете дотук. А ако утре видите, че ме водят на кладата, тогава ме избавете както намерите за добре.

— Ще го сторя — рекъл сър Ланселот. — Вярвайте ми, че додето има живот в мен, не ще ви оставя в беда.

Сетне я целунал и двамата си разменили пръстени. И тъй, сър Ланселот се простил с кралицата и се върнал у дома си.

Глава 5

Как сър Ланселот отишъл при сър Борс и му разказал за случилото се, каква беда го сполетяла и как се спасил

Когато сър Борс видял сър Ланселот, зарадвал се повече от всякога, че се е върнал.

— Милостиви Иисусе Христе — рекъл сър Ланселот, — защо сте въоръжен? Какво значи това?

— Сър — рекъл сър Борс, — след като вие тръгнахте оттук, ние, всички ваши роднини и доброжелатели, бяхме споходени от ужасен сън, та някои скочиха голи от постелята, а други още насън грабнаха меч в ръка, затуй помислихме, че тежка беда ви грози, и решихме, че са ви пленили чрез някаква измама, та начаса се въоръжихме, за да помогнем при нужда.

— Любезни ми племеннико — рекъл сър Ланселот на сър Борс, — трябва всички да знаете, че тази нощ ме заплашваше по-голяма опасност, отколкото кога да е през живота ми, и все пак се спасих. — И той им разказал какво и как се случило, тъй както вече го чухте, и рекъл: — И затуй, другари мои, моля ви да бъдете смели и да ме подкрепите в този тежък час, защото ни чака война.

— Сър — рекъл сър Борс, — с готовност ще приемем участта, що Бог ни отреди. С вас сме видели много добро и сме спечелили голяма слава, затуй ще посрещнем с вас и злото, тъй както посрещнахме доброто.

— И затова — рекли всички тези храбри рицари — не унивайте, тъй като няма под слънцето рицари, на които не можем да сторим толкова зло, колкото те на нас. Затуй недейте се отчайва, а ние ще съберем всички, които ни обичат и които ние обичаме, и каквото поискате да направим, ще бъде направено. Знайте, сър Ланселот, че ще приемем с вас и скърбите, и радостта.

— Сполай ви за утехата — рекъл сър Ланселот, — която ми донесохте в моята тежка беда, любезни племеннико. Дълбоко съм ви признателен. Ала, любезни ми племеннико, ето какво желая да сторите колкото може по-скоро, преди да настъпи денят: моля ви да навестите всички онези, що са в двора на краля, и да узнаете кои ще бъдат на моя страна и кои не, защото дойде време да изпитам кои са мои приятели и кои — врагове.

— Сър — отвърнал сър Борс, — ще се постарая, преди да удари седем часът сутринта, да разбера кои от онези, що са тук, ще бъдат на ваша страна.

Тогава сър Борс призовал при себе си сър Лионел, сър Ектор де Марис, сър Бламор де Ганис, сър Блеоберис де Ганис, сър Гахалантин, сър Галиходин, сър Галихуд, сър Мендук, сър Вилиар Храбри, сър Хеб Славни, сър Лавейн, сър Урий Унгарски, сър Неровенс и сър Пленориус (тези двамата били посветени в рицарство от сър Ланселот, а втория той победил на един мост, затуй те се заклели никога да не се обърнат против него), Хари Син на Езерото, сър Селис от Гибелната кула, сър Мелиас Островни, сър Белингер Жестоки, син на Ализандер Сирака, чиято майка била Алис Красивата поклонница, сродница на сър Ланселот, и за-: туй той също застанал на негова страна. Присъединили се към сър Ланселот и сър Паломид, и брат му сър Сафер, сър Клегис, сър Садок, сър Динас и сър Кларус Клермонтски. Така тези двайсет и четирима рицари се събрали, въоръжили се, яхнали конете и дали дума на сър Ланселот да изпълнят волята му. По-късно се присъединили към тях още осемнайсет рицари, повечето от Северен Уелс и Корнуол, от почит към паметта на сър Ламорак и сър Тристан.

— Лордове — рекъл сър Ланселот, — трябва да знаете, че откакто съм в тези земи, винаги съм бил верен на моя господар крал Артур и на моята господарка кралица Гуиневир и съм им служил според силите си. Ала тази нощ кралицата ме повика да разговаря с мен и там чрез измама, макар да не обвинявам самата нея, едва не бях убит, но с божията помощ успях да се избавя от това коварство и предателство. — После благородният рицар сър Ланселот им разправил в каква беда изпаднал в покоите на кралицата и как и по какъв начин успял да се спаси. Сетне рекъл: — Поради всичко туй трябва да знаете, любезни лордове, че сега мен и всички от рода ми ни чака война. И тъй като тази нощ убих онези рицари, между тях сър Агравейн, брата на сър Гауейн, и поне дванайсет негови другари, сигурен съм, че ни чака война на живот и смърт, защото тези рицари са били изпратени от крал Артур да ме заловят предателски. Затова кралят в своята ярост и злоба ще осъди кралицата на изгаряне, а аз няма да допусна тя да бъде изгорена заради мен. Ако ми дадат право да бъда изслушан и разбран, аз ще се сражавам за честта на кралицата и ще докажа, че тя е вярна съпруга на своя господар. Ала боя се, че кралят в своя гняв не ще ме изслуша, за да ми позволи да я защитя в бой.

Глава 6

За съвета, в който сър Ланселот и другарите му обсъдили как да спасят кралицата

— Господарю мой сър Ланселот — рекъл сър Борс, — съветвам ви с търпение да срещнете и доброто, и злото и да благодарите Богу за него. И след като се случи всичко това, гответе се за бой, защото, ако пожелаете да се сражавате, няма в християнския свят рицарско войнство, което би могло да ви стори зло. И съветвам ви също, господарю сър Ланселот, тъй като кралица Гуиневир е в беда и страда заради вас, вие като достоен рицар да я избавите. Ако постъпите инак, ще бъдете опозорен, додето свят светува. След като са ви заловили при нея, независимо от това дали сте виновен или невинен, ваш дълг е да защитите кралицата, за да не бъде позорно убита, понеже, ако тя загине, срамът ще бъде ваш.

— Господ да ме запази от този позор — рекъл сър Ланселот — и да избави моята господарка кралицата от зло и от позорна смърт. Не бива да загине тя по моя вина! Затуй, любезни лордове, родственици и приятели мои, кажете ми какво решихте.

Тогаз те всички рекли:

— Ще сторим това, което ни заповядате.

— Ето какво искам да знам — рекъл сър Ланселот, — ако утре, подтикнат от зли съветници, моят господар Артур в гнева си заповяда да бъде изгорена кралицата на клада, посъветвайте ме, моля ви се, какво е най-добре да се направи.

Тогаз те всички в един глас отвърнали:

— Сър, ние смятаме, че като достоен рицар трябва да избавите кралицата, понеже ще бъде осъдена на изгаряне заради вас. И може да се предположи, че ако ви заловят, вие ще понесете същата, ако не и по-позорна смърт. И, сър, тъй като вие неведнъж сте я спасявали от смърт, която я е застрашавала заради други обвинения, още по-достойно е сега да спасите кралицата от тази беда, която тя понася заради вас самия.

Тогава сър Ланселот се позамислил и рекъл:

— Любезни лордове, трябва да знаете, че не желая да сторя нещо, което би донесло безчестие на вас и моя род, ала знайте също, че не желая моята господарка кралицата да умре от позорна смърт. Вие ме съветвате да избавя кралицата, ала аз ще трябва да извърша много злини, за да я избавя. Може би ще погубя някои от най-верните си другари, за което дълбоко ще скърбя. Може би ще има и такива, които начаса щяха да застанат на моя страна, ако не се страхуваха да отхвърлят клетвата си пред краля, а на тях не бих желал да сторя зло. И, кажете ми, ако успея да я избавя, къде ще я заведа?

— Това ще бъде най-малката ни грижа — рекъл сър Борс. — Как постъпи благородният рицар сър Тристан с ваша помощ? Не живя ли той цели три години с Хубавата Изолда в замъка Веселата стража? И той стори това по ваш съвет, а замъкът все още е ваш. Същото можете да направите и вие, ако пожелаете, и бързо да отведете кралицата със себе си, ако кралят я осъди да бъде изгорена на клада. И можете да останете с нея във Веселата стража, додето премине гневът на краля, а сетне най-достойно ще заведете кралицата обратно при краля. И знайте, че той може би ще ви благодари затуй, че сте я избавили, вместо да ви се сърди.

— Трудно е да се постигне това — отвърнал сър Ланселот. — Съдбата на сър Тристан може да ми послужи за урок, понеже сами знаете какво се случи, когато след безчет клетви и уверения той заведе Хубавата Изолда от Веселата стража при крал Марк — колко позорно онзи подъл предател крал Марк го уби, додето той свиреше на арфа пред Хубавата Изолда, пронизвайки го в сърцето откъм гърба с остро копие. Болка изпълва душата ми, като говоря за смъртта му, защото светът никога вече не ще види такъв рицар.

— Всичко това е вярно — рекъл сър Борс, — ала има едно нещо, което трябва да вдъхне смелост на вас и на всички ни, и то е, че крал Артур и крал Марк никак не си приличат по нрав. Няма човек, що може да обвини крал Артур, че някога е изменил на дадената дума.

И тъй, накратко казано, те се споразумели, за добро или за зло, че ако на сутринта кралицата бъде поведена към кладата, те начаса ще я избавят. И по съвета на сър Ланселот всички се скрили дълбоко в една гора близо до Карлайл и там зачакали да разберат какво ще стори кралят.

Глава 7

Как сър Мордред препуснал бързо при краля да му разкаже за схватката и за смъртта на сър Агравейн и на другите рицари

Сега нека се върнем при сър Мордред, който, след като избягал от благородния рицар сър Ланселот, яхнал коня си и препуснал към крал Артур, целият в рани и кръв. Там разправил на краля всичко, както си било, и му казал, че освен него другарите му до един са убити.

— Милостиви Иисусе Христе, как е възможно? — рекъл кралят. — В покоите на кралицата ли го намерихте?

— Да, заклевам се в Бога — рекъл сър Мордред. — Намерихме го там невъоръжен, ала той уби сър Колгреванс и взе неговите доспехи.

И разправил на краля всичко от начало до край.

— Милостиви Иисусе Христе! — рекъл крал Артур. — Какъв чудно храбър рицар е той! Уви, дълбоко скърбя, че сър Ланселот се оказа мой враг. Знайте, благородното братство на Кръглата маса е навеки погубено, защото мнозина благородни рицари ще вземат неговата страна. И ето че сега честта ми повелява да изпратя кралицата на смърт.

И тъй, в гнева си крал Артур издал заповед, че кралицата се осъжда на смърт. А по онова време законът бил такъв, че който бъдел признат за виновен в предателство, независимо от кое съсловие и от какъв род бил, за него нямало друго наказание освен смърт. И както заговорът, така и самото престъпление се наказвало с незабавна гибел. Тъй се случило и с кралица Гуиневир, тъй като сър Мордред избягал ранен и тринайсет рицари на Кръглата маса били убити — тези доказателства и обстоятелствата принудили крал Артур да осъди кралицата на смърт чрез изгаряне.

Тогаз се обадил сър Гауейн и рекъл:

— Господарю мой Артур, бих ви посъветвал да не прибързвате и да отложите осъждането на моята господарка кралицата, защото мога да ви посоча много причини за това. Едната е, че макар сър Ланселот да е бил намерен в покоите на кралицата, може би не е отишъл там със зъл умисъл. Защото вие знаете, господарю мой, че кралицата е признателна на сър Ланселот повече, отколкото на кой и да е друг рицар, понеже той неведнъж е спасявал живота й и е защищавал в бой честта й, когато всички в двора са й отказвали. И може би тя е изпратила да го повикат от благородство, без никакъв лош умисъл, за да го възнагради за добрините, които й е правил в миналото. И може би моята господарка кралицата е повикала сър Ланселот при себе си тайно и скришно, за да избегне опасността от хули и клевети, защото често вършим нещо за добро, а то излиза за лошо. Затуй — рекъл сър Гауейн, — смея да твърдя, че моята господарка, вашата кралица, ви люби и ви е вярна. А колкото до сър Ланселот, той ще защити честта си срещу всеки рицар, който дръзне да го обвини в позорно деяние, и същото би направил и за честта на моята господарка кралица Гуиневир.

— Това е вярно — рекъл крал Артур. — Ала аз няма да дам тази възможност на сър Ланселот, защото той има такава вяра в силите си, че не се бои от никого. За моята кралица той вече никога няма да се сражава, тъй като тя ще бъде наказана според закона. И ако успея да пленя сър Ланселот, трябва да знаете, че той ще умре най-позорно.

— Дано не даде Бог да видя това — рекъл сър Гауейн.

— Защо говорите тъй? — рекъл крал Артур. — Кълна се, че вие нямате причина да обичате сър Ланселот, тъй като миналата нощ той уби брат ви, благородния рицар сър Агравейн, и едва не уби другия ви брат, сър Мордред, а уби също още дванайсет благородни рицари. Спомнете си още, сър Гауейн, че той уби и двама ваши синове — сър Флоренс и сър Ловел.

— Господарю мой — рекъл сър Гауейн, — знам всичко това и дълбоко жаля за смъртта им. Ала аз ги предупреждавах и отрано казвах на братята си и на синовете си какво ще ги сполети накрая, но те не послушаха съвета ми, затуй нямам вина за случилото се и не желая да отмъщавам за смъртта им, понеже им казах, че враждата със сър Ланселот не ще ги изведе на добър край. Съжалявам за смъртта на своите братя и синове, ала те сами са виновни за участта си. А брат си сър Агравейн често съм предупреждавал за опасността, на която се излага и на която стана жертва.

Глава 8

Как сър Ланселот и неговите сродници избавили кралицата от кладата и как той убил много рицари

Сетне благородният крал Артур рекъл на сър Гауейн:

— Скъпи племеннико, моля ви, сложете най-хубавите си доспехи и заедно с братята си сър Гахерис и сър Гарет изведете кралицата до кладата да чуе там присъдата си и да срещне смъртта си.

— Не, най-благородни мой господарю — рекъл сър Гауейн, — това никога няма да сторя. Никога няма да отида там, дето такава благородна кралица като моята господарка лейди Гуиневир трябва да срещне позорна гибел, защото знайте, сърцето ми не ще понесе да я види как умира и не желая никой никога да каже, че аз съм приел волята ви да я осъдите на смърт.

Тогава кралят рекъл на сър Гауейн:

— Щом е тъй, позволете на братята си сър Гахерис и сър Гарет да сторят това.

— Господарю — рекъл сър Гауейн, — трябва да знаете, че те не биха искали да дойдат с вас заради многото злощастия, що могат да се случат там, ала са още твърде млади и не ще дръзнат да ви откажат.

Обадили се тогаз сър Гахерис и храбрият рицар сър Гарет и рекли на сър Артур:

— Сър, вие можете да ни заповядате да идем там, ала знайте, че ще сторим това против волята си. И ако изрично ни заповядате да присъстваме, ще ви помолим да ни простите, ала твърдо сме решени да идем с мир, без всякакво въоръжение.

— В името на Бога — рекъл кралят, — пригответе се. Присъдата й скоро ще бъде изпълнена.

— Уви! — рекъл сър Гауейн. — Защо доживях да видя този скръбен ден?

И сър Гауейн се обърнал, заплакал горчиво и се прибрал в покоите си.

Тогаз извели кралицата от Карлайл и свалили одеждите й, та останала само по риза. Сетне дошъл духовният й отец, за да я изповяда и да й даде последно причастие. И чули се плач и ридания и мнозина лордове и дами кършели ръце от скръб, а малцина се явили въоръжени, за да тържествуват над смъртта на кралицата.

Ала сър Ланселот бил изпратил свой човек да наблюдава кога ще изведат кралицата на смърт. И щом видял той, че свалят одеждите й и че я изповядват, начаса известил сър Ланселот.

Тогава той и другарите му пришпорили конете и препуснали към кладата. И който се изправил насреща им, бил убит. Никой не могъл да устои на сър Ланселот и всички, що били въоръжени и оказали съпротива, намерили смъртта си. Загинали много благородни рицари: сър Белианс Надменни, сър Сегуарид, сър Грифлет, сър Брандилес, сър Агловал, сър Тор, тримата братя сър Гаутер, сър Гилмер и сър Арнолд, сър Дамас, сър Приам, сър Каин Странника, сър Дриант, сър Ламбегус, сър Херминд и двамата братя сър Пертолеп и сър Перимон, които наричали Червения рицар и Зеления рицар.

И сред бъркотията в разгара на боя, когато сър Ланселот сипел удари наляво и надясно, за зла чест убил Гахерис и благородния рицар сър Гарет, които били невъоръжени и не можели да се защитят. Както се казва във френската книга, сър Ланселот разсякъл черепите на сър Гарет и сър Гахерис и те паднали мъртви на полето. Ала истината е, че той не ги видял и после ги намерил мъртви там, дето било най-лютото сражение.

И когато сър Ланселот извършил това и убил или обърнал в бягство всичките си противници, отишъл направо при кралица Гуиневир и наредил да я облекат с дреха и загърнат в плащ. После я сложил да седне зад него на коня и дълго я утешавал.

Трябва да знаете, че кралицата била твърде щастлива, дето е избягнала смъртта, и благодарила на Бога и на сър Ланселот. И той тръгнал с кралицата към Веселата стража и, както казва френската книга, там се грижил за нея, както подобава на благороден рицар. И мнозина могъщи лордове и някои крале изпратили на сър Ланселот храбри рицари и мнозина благородни рицари сами се присъединили към сър Ланселот. И когато станало известно, че крал Артур и сър Ланселот враждуват, мнозина рицари се радвали на тяхната вражда, ала мнозина други дълбоко скърбели поради нея.

Глава 9

За скръбта и жалбите на крал Артур поради смъртта на племенниците му и на други храбри рицари, и за кралицата, неговата съпруга

Сега ще се върнем при крал Артур. Когато узнал как и по какъв начин кралицата била избавена от кладата, и като чул за смъртта на благородните си рицари, особено за смъртта на сър Гахерис и сър Гарет, кралят изгубил свяст от скръб. А щом дошъл на себе си, рекъл:

— Горко ми, че нося тази корона на главата си! Загубих навеки най-славното рицарско братство, що някога е събирал един християнски крал. Уви, погинаха храбрите ми рицари — за два дни изгубих четирийсет рицари и благородната дружина на сър Ланселот и рода му, тъй като никога вече честта ми не ще ми позволи да ги призова при себе си. Уви, защо започна тази разпра! А сега, скъпи другари — продължил кралят, — повелявам ви никой да не казва на сър Гауейн за смъртта на двамата му братя, защото съм сигурен, че ако сър Гауейн узнае за смъртта на сър Гарет, ще обезумее от скръб. Милостиви Иисусе Христе, защо сър Ланселот е убил сър Гарет и сър Гахерис? Смея да твърдя, че сър Гарет обичаше сър Ланселот повече от всеки друг на света.

— Истина е — рекли някои рицари, — ала те бяха убити в суматохата, когато сър Ланселот се втурна сред най-лютия бой. И тъй като не носеха доспехи, той ги повали, без да разбере кого поваля, и така погинаха те за зла чест.

— Тяхната смърт — рекъл Артур — ще стане причина за най-безпощадната война, която светът е виждал до днес, тъй като съм сигурен, че узнае ли сър Гауейн за смъртта на сър Гарет, не ще ме остави на мира, додето не унищожа целия род на сър Ланселот и него самия, ако той самият не унищожи мен. И затова трябва да знаете — рекъл кралят, — че сърцето ми никога не е изпитвало такава мъка, както сега, и че много повече скърбя за загубата на моите славни рицари, отколкото за любезната си кралица. Защото кралица лесно ще намеря, ала такива храбри рицари никога вече не ще събера в двора си. Смея да кажа, че никой християнски крал не е имал такова славно рицарско братство. Уви и горко ми, че сър Ланселот и аз започнахме тази вражда. Ах, Агравейн, Агравейн, дано Бог помилва душата ти, защото злобата, която ти и брат ти сър Мордред таяхте към сър Ланселот, е причина за всичката ни скръб.

И додето редял тези жалби, кралят ту плачел, ту губел свяст.

Тогава един рицар отишъл при сър Гауейн и му казал, че сър Ланселот е отвел кралицата и почти двайсет и четирима рицари били убити.

— О, Иисусе Христе, съхрани братята ми! — рекъл сър Гауейн. — Уверен бях, че сър Ланселот ще избави кралицата или ще загине в бой за нея, защото истината е, че той нямаше да е достоен мъж, ако не беше я спасил в този ден, тъй като тя заради него трябваше да изгори на кладата. Той е постъпил както повелява рицарската чест и смея да твърдя, аз също бих постъпил тъй, ако бях на негово място. Ала къде са братята ми? — рекъл сър Гауейн. — Чудно ми е, че нищо не съм чул за тях.

— Истина ви казвам — рекъл същият рицар, — сър Гарет и сър Гахерис са убити.

— Боже опази! — викнал сър Гауейн. — Целият свят да ми дават, не бих пожелал да ги видя убити, особено добрия ми брат Гарет.

— Сър — рекъл рицарят, — убит е, за наша голяма скръб.

— Кой го уби? — запитал сър Гауейн.

— Сър — отвърнал рицарят, — Ланселот уби и двамата.

— Не мога да повярвам — рекъл сър Гауейн, — че той е убил брат ми сър Гарет. Защото, уверен съм, брат ми Гарет го обичаше повече, отколкото обичаше мен самия и всичките си братя, дори повече от краля. И мисля, че ако сър Ланселот би пожелал брат ми сър Гарет да се присъедини към него срещу краля и рицарите му, той би отишъл начаса. Затуй никога не ще повярвам, че сър Ланселот е убил брат ми.

— Сър — рекъл рицарят, — говори се, че той го е убил.

Глава 10

Как крал Артур, по настояване на сър Гауейн, решил да воюва срещу сър Ланселот и как обсадил замъка, наречен Веселата стража

— Уви! — рекъл сър Гауейн. — Няма вече радост за мен на този свят. — И с тези думи паднал в несвяст и дълго лежал като мъртъв, а когато се съвзел, скръбно простенал и рекъл: — Горко ми!

И тозчас сър Гауейн изтичал при краля с плач и ридания.

— О, кралю и вуйчо мой Артур — викнал той, — добрият ми брат Гарет е убит, а също и брат ми Гахерис, и двамата най-благородни рицари!

Тозчас кралят заплакал с него и те паднали в несвяст. А когато се съвзели, сър Гауейн рекъл:

— Сър, желая да видя брат си сър Гарет.

— Не можете да го видите — рекъл кралят. — Наредих да го погребат, и него, и сър Гахерис, тъй като знаех, че скръбта ви ще бъде твърде тежка и ако видите сър Гарет, тя ще се удвои.

— Уви, господарю мой — рекъл сър Гауейн, — как уби той брат ми сър Гарет? Добри ми господарю, кажете ми.

— Ще ви кажа туй, що казаха на мен — сър Ланселот убил и него, и сър Гахерис.

— Уви! — рекъл сър Гауейн. — Ни единият, ни другият носеха оръжие за бой с него.

— Не знам как е станало — рекъл кралят, — ала казват, че сър Ланселот ги убил в разгара на сражението и не ги познал. Нека сега да намислим как да отмъстим за смъртта им.

— Кралю мой и господарю, вуйчо мой — рекъл сър Гауейн, — чуйте и знайте: давам дума тук пред вас и се заклевам в рицарската си чест, че от днес насетне сър Ланселот е мой смъртен враг и не ще намеря покой, додето единият от нас не убие другия. И затуй ви моля, кралю и господарю мой, пригответе се за война, тъй като аз трябва да отмъстя на сър Ланселот, та ако искате да си запазите моята любов и вярност, побързайте и призовете за бой другарите си. Защото, кълна се пред Бога — рекъл сър Гауейн, — заради смъртта на брат си сър Гарет готов съм да търся сър Ланселот отвъд седем кралства и или аз ще го убия, или той ще убие мен.

— Няма да стане нужда да го търсите толкоз далеч — рекъл кралят, — тъй като чух да казват, че сър Ланселот очаква и мен, и вас във Веселата стража. И казват още, че мнозина рицари са се присъединили към него.

— Вярвам, че е тъй — рекъл сър Гауейн, — ала вие, господарю, съберете верните си другари, а аз ще събера моите.

— Така и ще сторя — рекъл кралят, — и уверен съм, ще ми стигнат силите да го измъкна от най-здравата кула на замъка му.

И тъй, изпратил кралят писма надлъж и нашир по цяла Англия, за да призове рицарите си. И много рицари, херцози и графове се стекли при Артур и се събрало голямо войнство. И като дошли при него, кралят съобщил как сър Ланселот му отнел кралицата. Тогава кралят и цялото му войнство се приготвили да обсадят сър Ланселот, който бил във Веселата стража.

Чул за това сър Ланселот и събрал много рицари, защото мнозина го подкрепяли — някои заради самия него, други заради кралицата. Така и двете страни били добре подготвени и снабдени с всичко необходимо за война. Ала войнството на крал Артур било толкоз голямо, че сър Ланселот не дръзнал да го срещне на открито поле и не желаел да се сражава срещу краля. Затуй сър Ланселот се оттеглил зад стените на замъка и се запасил с храна и вода, та се затворил с благородните бойци, които го подкрепяли, в града и замъка.

Дошли тогава крал Артур и сър Гауейн с огромно войнство и обсадили Веселата стража — както града, така и замъка. И там се водили много жестоки схватки, ала сър Ланселот и хората му в замъка дълго отказвали да излязат, та ни той, ни рицарите му, ни кой да е друг излезли от града и замъка цели петнайсет седмици.

Глава 11

За разговора между крал Артур и сър Ланселот и как крал Артур го укорил

Случило се най-подир един ден по жътва, че сър Ланселот се изправил върху стените на крепостта и заговорил на крал Артур и на сър Гауейн:

— Господари мои, трябва да знаете, че напразно обсаждате този замък. Тук няма да спечелите слава и чест, а позор и мъка, защото, ако пожелая и изляза, с храбрите си рицари, бързо ще сложа край на тази война.

— Излез, ако смееш! — рекъл Артур на Ланселот. — Готов съм да те срещна в открит бой насред полето.

— Опазил ме Бог да се сражавам с най-благородния крал, що ме е посветил в рицарство — рекъл сър Ланселот.

— Позор на теб и измамните ти думи! — отвърнал кралят. — Чуй и знай, че съм твой смъртен враг и такъв ще си остана до смъртта си, защото ти уби много храбри рицари и благородни мъже от моята кръв, които никога вече не мога да си върна. Също тъй ти прелъсти моята кралица и дълги години се радва на любовта й, а сетне най-коварно ми я отне насила.

— Най-благородни мой кралю и господарю — рекъл сър Ланселот, — можете да говорите каквото пожелаете, ала знайте, че с вас самия аз никога няма да се сражавам. А туй, дето казвате, че съм убил вашите храбри рицари, признавам, сторих го и дълбоко скърбя за това, ала бях принуден да се бия с тях, за да спася живота си, инак трябваше да се оставя те мен да убият. А колкото до моята господарка кралица Гуиневир, никой освен ваше величество и сър Гауейн не ще дръзне да докаже в бой с мен, че съм постъпил предателски спрямо вас. А като благоволявате да твърдите, че се радвам на любовта на вашата кралица от много лета и зими, аз твърдо ще ви отвърна и ще докажа в бой срещу всеки рицар на света освен срещу ваша милост и сър Гауейн, че моята господарка кралица Гуиневир е вярна ваша съпруга и е съхранила кралската ви чест, и това съм готов да потвърдя с оръжие в ръка. Ако тя благоволява да ме обича и тачи повече от всеки друг рицар, аз според силите си съм заслужил любовта й, защото неведнъж, господарю мой, вие в гнева си сте скланяли тя да бъде изгорена на кладата и се е случвало тъй, че аз съм се сражавал в нейна защита и преди края на битката враговете й са признавали лъжата си и честта й е бивала възстановена. Тогава, господарю Артур, вие с любов сте ми благодарили, че съм избавил вашата кралица от кладата, и сте давали дума да останете вечно мой благословен повелител, ала сега, струва ми се, зле се отплащате за вярната ми служба. Също тъй, добри ми господарю, мисля, че щях да загубя голям дял от рицарската си слава, ако бях допуснал моята господарка, вашата кралица, да бъде изгорена на клада, и то изгорена заради мен. След като се бях сражавал за вашата кралица, когато други бяха причина за бедата й, струва ми се, още повече имах право да я защитя, когато бе обвинена заради мен самия. Затуй, добри ми и милостиви господарю — рекъл сър Ланселот, — благоволете да приемете своята кралица — тя е вярна вам, неопетнена и добродетелна.

— Позор на теб, подли страхливецо! — викнал сър Гауейн. — От мен да знаеш, че моят господар, вуйчо ми крал Артур, ще отведе оттук кралицата и теб също, та макар пряко волята ти, и ще убие и двама ви, ако пожелае.

— Може и тъй да е — рекъл сър Ланселот, — ала знайте, сър Гауейн, че ако реша да изляза от тази крепост, за да плените кралицата и мен, ще трябва да спечелите такава люта битка, каквато до днес не сте печелили.

— Позор на надменните ти слова! — рекъл сър Гауейн. — Колкото до моята господарка, кралицата, за нея нивга не ще кажа лоша дума. Ала защо ти, подли и страхливи рицарю, уби добрия ми брат сър Гарет, който те обичаше над всичките си сродници? Уви, ти, който със собствените си ръце го посвети в рицарство, защо уби този, що толкоз те обичаше?

— Знам, че няма полза да се оправдавам — рекъл сър Ланселот, — ала кълна се в Иисуса Христа и в рицарската си чест, че по-скоро бих посегнал да убия собствения си племенник сър Борс де Ганис в онова сражение, нежели него. Ала горко ми, че бях тъй злочест и не познах сър Гарет и сър Гахерис.

— Лъжеш, изменнико! — рекъл сър Гауейн. — Ти го уби от омраза към мен. Затуй трябва да знаеш, че ще воювам с теб, додето съм жив.

— Това твърде ме наскърбява — рекъл сър Ланселот, — защото разбирам, че няма полза да търся помирение с вас, сър Гауейн, додето сте тъй вражески настроен. Ако не беше така, сигурно щях отново да спечеля благоволението на моя повелител крал Артур.

— Не се съмнявам, страхливи изменнико — отвърнал сър Гауейн, — защото ти отдавна ни мамиш и погубваш храбрите рицари.

— Можете да твърдите каквото пожелаете — рекъл сър Ланселот, — ала никой не ще дръзне да каже и да докаже, че аз някога предателски съм убил храбър рицар, както сте правили вие, сър Гауейн. Предателски никога не съм убивал, а само когато съм бил принуден, за да спася живота си.

— Аха, подли рицарю — рекъл сър Гауейн, — ти намекваш за сър Ламорак[1]. Ала знай, че аз го убих в честен двубой.

— Не сте го убили сам — отвърнал сър Ланселот. — Не биха ви стигнали силите да го сторите, защото той бе един от най-храбрите рицари навремето си в целия християнски свят и печално е, че загина.

[1] Историята за убийството на Ламорак от Гауейн и братята му е разказана в Книга десета, глава 58. ↑

Глава 12

Как братовчедите и сродниците на сър Ланселот го подтикнали да излезе на бой и как се приготвили

— Е, добре — рекъл сър Гауейн на Ланселот, — щом ме виниш за смъртта на сър Ламорак, знай, че няма да намеря покой, додето не паднеш в ръцете ми, защото тогава не ще се спасиш.

— Вярвам ви — рекъл сър Ланселот — и добре ми е известно, че ако ме плените, не мога да очаквам пощада.

И както се разказва във френската книга, благородният крал Артур бил склонен да вземе кралицата и да се помири със сър Ланселот, ала сър Гауейн твърдо се възпротивил и не му дал да стори това. После сър Гауейн свикал своите хора и ги накарал да тръбят срещу сър Ланселот и да викат в един глас, че е подъл и страхлив рицар.

И когато сър Борс де Ганис, сър Ектор де Марис и сър Лионел чули тези хули, те повикали сър Паломид, брата на сър Сафер, сър Лавейн и още много свои сродници, та отишли при сър Ланселот и му рекли:

— Господарю сър Ланселот, трябва да знаете, че сме възмутени от оскърбителните упреци, които чухме да ви отправя сър Гауейн. Затуй ви молим и настояваме, ако искате да ви служим, да не ни държите повече зад тези стени, тъй като, заявяваме ви открито, желаем да излезем и да се сражаваме с тях. Вие постъпвате като човек, който е изплашен, ала от всичките ви благи думи полза няма, защото, трябва да знаете, сър Гауейн няма да допусне да се помирите с крал Артур. Затуй борете се за живота и за правото си, ако смеете.

— Уви! — рекъл сър Ланселот. — Никак не бих искал да изляза от този замък и да се сражавам.

Сетне сър Ланселот викнал на сър Артур и сър Гауейн:

— Господарю мой, моля ви и ви заклевам, тъй като настоявате да изляза на полето и да се бия, нито вие, господарю мой крал Артур, нито пък вие, сър Гауейн, да не участвате в сражението.

— А какво да сторим? — запитал сър Гауейн. — Нима кралят не е дошъл да се бие с теб? Нима аз не съм тук да се бия с теб, сър Ланселот, заради смъртта на брат ми сър Гарет?

— Постъпете според волята си — рекъл сър Ланселот, — ала знайте, господарю Артур, и вие, сър Гауейн, ще съжалявате, когато изляза в бой с вас.

И тъй, те се разделили и двете войнства се приготвили за сражение на следващата сутрин и големи били приготовленията и от двете страни. А сър Гауейн наредил мнозина рицари да издебнат сър Ланселот, да го нападнат и убият.

И рано сутринта сър Артур довел на полето три големи войнства. Тогава дружината на сър Ланселот излязла от три порти в пълен боен ред. Сър Лионел излязъл от първата порта, сър Ланселот от средната, а сър Борс от третата порта. Тъй излезли те в боен ред като истински благородни рицари. А сър Ланселот постоянно напомнял на своите воини да щадят краля и сър Гауейн.

Глава 13

Как сър Гауейн се сражавал със сър Лионел и го повалил и как сър Ланселот качил крал Артур отново на коня му

Излязъл тогава из редиците на кралското войнство сър Гауейн и заявил, че е готов да се сражава с всекиго в двубой. И сър Лионел, дързък рицар, тозчас се хвърлил срещу него. Ала сър Гауейн пронизал гърдите му и той рухнал като мъртъв наземи. А сър Ектор де Марис и неколцина други го отнесли в крепостта.

Сетне започнала голяма битка и много народ бил убит в нея. А сър Ланселот все се стараел да щади хората от войнството на крал Артур, тъй като сър Паломид, сър Борс и сър Сафер повалили мнозина рицари, понеже били могъщи воини. Също и сър Бламор де Ганис, сър Блеоберис де Ганис и сър Белингер Жестоки, тези шестима рицари нанесли на врага немалко вреда. А крал Артур все търсел сър Ланселот, за да го убие, ала сър Ланселот го отбягвал и не отвръщал на ударите му.

И ето че сър Борс връхлетял връз крал Артур и го повалил от коня с копието си. Сетне слязъл от коня, изтеглил меч и рекъл на сър Ланселот: „Да сложа ли край на тази война?“, с което искал да запита дали да убие крал Артур.

— Не бъди тъй дързък! — рекъл сър Ланселот. — Ще ти отсека главата, ако го докоснеш, защото няма да допусна този най-благороден крал, който ме посвети в рицарство, да бъде убит или опозорен. — И с тези думи сър Ланселот слязъл от коня си, привдигнал краля, качил го на коня му и рекъл: — Господарю мой Артур, в името божие сложете край на тази вражда. От нея няма да спечелите слава, ако реша да се боря докрай. Аз все избягвам да се бия с вас, а нито вие, нито рицарите ви ме щадят. Господарю, спомнете си какви добрини съм ви сторил неведнъж, за които сега зле ми се отплащате.

И когато крал Артур възседнал коня, той погледнал сър Ланселот и сълзи бликнали от очите му, като си спомнил за великодушието на сър Ланселот, което нямало равно на себе си. И кралят отминал, за да не го гледа повече, и си рекъл:

— Уви! Защо започна тази война?

Сетне двете воюващи страни се оттеглили да си починат, погребали мъртвите, а ранените намазали с благи мехлеми. Така прекарали тази нощ до сутринта.

А на разсъмване се приготвили пак за бой и този път сър Борс предвождал войнството от замъка. И втурнал се в боя сър Гауейн, яростен като глиган, с тежко копие в ръка. И като го видял, сър Борс намислил да отмъсти на сър Гауейн за злото, което сторил на брат му сър Лионел предния ден. Затъкнали тогава двамата копия и се втурнали напред с цялата мощ на конете и на телата си, та се сблъскали тъй свирепо, че се пронизали един другиго с копията и рухнали наземи. После двете войнства се хвърлили в бой и голяма сеч започнала.

А сър Ланселот избавил сър Борс и го изпратил в крепостта. Ала нито сър Борс, нито сър Гауейн умрели от раните си, тъй като и двамата получили помощ. После сър Лавейн и сър Урий замолили сър Ланселот да не страни от сражението, а да се бие според силите си и рекли:

— Защото вие жалите неприятеля и това ни донесе много беди. Затуй умоляваме ви, не щадете врага повече, отколкото той щади вас.

— Уви! — отвърнал сър Ланселот. — Сърцето не ми позволява да се бия против крал Артур, защото все ми се струва, че не постъпвам както трябва.

— Господарю — рекъл сър Паломид, — и цял ден да ги щадите, те няма да ви благодарят за това. И знайте, че ако успеят да ви пленят, начаса ще ви убият.

Тогаз сър Ланселот разбрал, че те говорят истината. И започнал той да се сражава по-усърдно също и поради това, че бил ранен племенникът му сър Борс.

И ето че още преди вечерня сър Ланселот и хората му взели надмощие, та конете им газели кръв до глезените и много народ бил убит. Тогава от жалост сър Ланселот възпрял рицарите си и оставил войнството на крал Артур да се оттегли. Сетне хората на сър Ланселот се прибрали в крепостта и двете воюващи страни погребали мъртвите си и намазали с мехлеми ранените. И тъй като сър Гауейн бил ранен, хората от войнството на крал Артур не били вече тъй настървени за бой, както преди.

Разчуло се за тази война из целия християнски свят и вестта стигнала и до папата. И понеже знаел за големите добродетели на крал Артур и на сър Ланселот, които се славели като най-благородните рицари на света, папата повикал един издигнат духовник, който се намирал по това време в Рим (във френската книга се казва, че бил епископът на Рочестър), и го проводил със запечатана папска була до крал Артур Английски, с която му повелявал, под страх от отлъчване на цяла Англия от църквата, да приеме отново своята кралица Гуиневир и да се помири със сър Ланселот.

Глава 14

Как папата изпратил булата си за помирение и как сър Ланселот завел кралицата на крал Артур

И тъй, когато този епископ пристигнал в Карлайл, той показал на краля папската була. И като научил какво пише в нея, кралят не знаел що да стори, понеже дълбоко желаел да се помири със сър Ланселот, ала сър Гауейн не му давал. За кралицата сър Гауейн се съгласил, ала в никакъв случай не позволявал на краля да се помири със сър Ланселот. Тогава епископът получил писмено уверение, скрепено с големия кралски печат, че Артур, като справедлив и богопомазан крал, дава дума сър Ланселот да дойде и да си иде невредим, а кралицата да бъде отново приета в двора и нито кралят, нито кой да е друг да не споменава нищо за онова, що се било случило преди време. И епископът взел със себе си тези писмени уверения за постигнатото съгласие, за да ги покаже на сър Ланселот.

И тъй, като стигнал епископът във Веселата стража, показал на сър Ланселот посланието, което папата изпратил на краля и на него самия, и му обяснил какви беди го чакат, ако задържи при себе си кралицата.

— Никога не съм си и помислял — рекъл сър Ланселот — да отнема кралицата от моя господар Артур. Ала тъй като тя щеше де бъде погубена заради мен, сметнах за свой дълг да спася живота й и да я избавя от тази участ, додето си възвърне благоволението на краля. И сега благодаря на Бога, че папата се застъпи за нея, защото, Бог ми е свидетел, ще я върна на краля с радост, стократно по-голяма от онази, с която му я отнех, ала при условие, че наистина ще мога да отида и да се върна невредим и че кралицата отново ще получи предишната си свобода и никога вече не ще бъде подложена на унижението да слуша досегашните хули и подозрения. Инак — рекъл сър Ланселот — готов съм да я браня докрай, та дори още по-настървено да връхлитат враговете й.

— Няма нужда да се боите от това — рекъл епископът, — защото вие знаете, че волята на папата трябва да бъде изпълнена и нито неговото достойнство, нито моята скромна чест биха допуснали вие или кралицата да изпаднете в беда или опасност и да бъдете опозорени.

И тогава показал на сър Ланселот всичките послания — и от папата, и от краля.

— Това е достатъчно — рекъл сър Ланселот, — тъй като имам пълна вяра в думите и печата на моя господар, който нивга не престъпва обещанието си. Затуй — рекъл сър Ланселот на епископа — идете преди мен при краля, предайте дълбоките ми почитания на негова милост и му известете, че след седем дни, с божията помощ, аз самият ще заведа моята господарка кралица Гуиневир при него. И кажете още на моя преславен крал, че съм винаги готов да защитя кралицата и ще го сторя без страх срещу всеки друг освен краля и сър Гауейн, и то повече от любов към краля, нежели към самия сър Гауейн.

Сетне епископът си тръгнал и отишъл при краля в Карлайл, та му предал отговора на сър Ланселот. Тогаз сълзи бликнали от очите на краля.

И тъй, сър Ланселот събрал сто рицари, до един облечени в зелено кадифе и яхнали коне с покривала до копитата, а всеки рицар държал маслиново клонче в ръка като знак за мир. И по същия начин съпровождали кралицата двайсет и четири благородни дами, а след сър Ланселот вървели дванайсет коня и на всеки яздел млад благородник в одежди от зелено кадифе и със златна лента около бедрата, а конете имали същите покривала до копитата и сбруята им била прикрепена със златни преждила, обсипани с хиляди скъпоценни камъни и бисери. Кралица Гуиневир и сър Ланселот пък били облечени в бели златоткани одежди. Ето в този вид, що ви описахме, както се споменава във френската книга, поел той на кон заедно с кралицата от Веселата стража към Карлайл.

И минал сър Ланселот през Карлайл, преди да влезе в замъка, та всички да го видят, и трябва да знаете, че сълзи бликнали от очите на мнозина. После сър Ланселот скочил от седлото, помогнал на кралицата да слезе от коня и я завел при крал Артур, който ги очаквал на трона си, а край него седели сър Гауейн и много други могъщи лордове. И като съзрял сър Ланселот краля и сър Гауейн, повел кралицата за ръка и щом застанал пред тях, коленичил наземи, а с него и кралицата. И знайте, че мнозина смели рицари край крал Артур заплакали с такова умиление, сякаш виждали целия свой род пред себе си. А кралят седял неподвижно и дума не продумвал. И когато видял изражението му, сър Ланселот се изправил, повдигнал и кралицата и заговорил тъй по рицарски достойно:

Глава 15

Как сър Ланселот предал кралицата на краля и с какви думи се обърнал към него сър Гауейн

— Преславни мой кралю, виждате, че по повеля на папата и по ваша повеля доведох моята господарка кралицата, както изисква справедливостта. И ако се намери някой рицар, от каквото и да е съсловие, освен вас самия, който дръзне да твърди, че тя не е вярна и добродетелна ваша съпруга, аз, сър Ланселот от Езерото, ще докажа сам в двубой с него, че тя е вярна вам. Ала вие послушахте лъжци и това причини вражда помежду ни. Беше време, господарю Артур, когато вие бяхте твърде благодарен, че съм защитил честта на моята господарка, вашата кралица, а твърде добре знаете, най-благородни мой кралю, че тя неведнъж бе тежко оклеветявана в миналото. И тъй като тогава бяхте доволен, че се сражавам за честта й, струва ми се, добри ми господарю, имах още по-голямо право да я спася от кладата, когато трябваше да изгори заради мен. А тези, които искаха да повярвате на коварните им думи, бяха лъжци и те платиха за това, защото, ако не бе ме подкрепила десницата божия, едва ли щях да устоя на четиринайсет въоръжени и настървени рицари, както бях невъоръжен и неподготвен. Трябва да знаете, че моята господарка, вашата кралица, ме повика в покоите си по неизвестна за мен причина и едва бях влязъл вътре, когато сър Агравейн и сър Мордред викнаха и ме нарекоха предател и подъл рицар.

— С право са те нарекли тъй — рекъл сър Гауейн.

— Господарю мой сър Гауейн — рекъл сър Ланселот, — боят помежду ни доказа, че не са били прави.

— Сър Ланселот — рекъл кралят, — не съм ти дал повод да се отнесеш към мен, както се отнесе, защото винаги съм тачил теб и рода ти над всички свои рицари.

— Добри ми господарю — рекъл сър Ланселот, — ако не беше гневът ви, щяхте да си спомните, че аз и рицарите от моя род често сме ви служили по-вярно, отколкото всички други рицари, при най-различни случаи. И неведнъж, когато сте били в тежка беда, аз сам съм ви спасявал от опасности и винаги според силите си с радост съм се стремил да ви помогна, а също и на вас, сър Гауейн. В двубой и на турнир, в открити сражения, на кон и пешком, често съм спасявал вас и сър Гауейн, и мнозина ваши рицари на най-различни места. И сега смело ще кажа — рекъл сър Ланселот, — за да чуят всички, че с божията милост до този ден не съм срещнал рицар, който докрай би устоял в бой с мен, и дори когато съм се сражавал с храбри рицари като сър Тристан и сър Ламорак, винаги съм ги щадил, защото се досещах кои са. И Бог ми е свидетел, че никога не съм се гневил и не съм таил злоба, ако видя някой храбър рицар да се стреми към слава, и винаги съм се радвал да срещна рицар, който може да ми устои в бой на кон или пешком. Спомнете си сър Карадос от Печалната кула, той бе благороден рицар и твърде силен мъж и това вие, сър Гауейн, добре знаете, защото с право можем да го наречем благороден рицар, щом успя със сила да ви повали от коня и да ви върже напреки на своето седло. Тогава аз, сър Гауейн, ви избавих и го убих пред очите ви. После срещнах брат му сър Таркуин, който по същия начин водеше вързан пред себе си брат ви сър Гахерис. И аз спасих брат ви, убих сър Таркуин и избавих шейсет и четири рицари на моя господар Артур от неговата тъмница. И смея да кажа, че не съм срещал рицари по-могъщи и по-издръжливи в боя от сър Карадос и сър Таркуин, тъй като с тях се сражавах с цялата си сила. И затуй — рекъл сър Ланселот на сър Гауейн — мисля, че вие не трябва да забравяте тази добрина, защото, ако вие проявите към мен добра воля, вярвам, че с божията милост ще си върна и благоволението на моя господар крал Артур.

Глава 16

За разговора между сър Гауейн и сър Ланселот и за много други изречени думи

— Кралят може да постъпи както пожелае — рекъл сър Гауейн, — ала знай, сър Ланселот, че ти и аз никога, додето сме живи, не ще се помирим, защото ти уби трима мои братя, а от тях двама погуби предателски и безжалостно, тъй като не бяха въоръжени и не желаеха да се въоръжат срещу теб.

— Да бе дал Бог да носят доспехи — рекъл сър Ланселот, — сега щяха да са живи. А колкото до сър Гарет, знайте, сър Гауейн, че него аз обичах повече от всеки мой сродник, та додето съм жив, ще оплаквам смъртта му, и то съвсем не затуй, че се боя от вас — скърбя поради много други причини. Първо, защото аз го посветих в рицарство. Второ, защото знам, че той ме обичаше повече от всички други рицари. Трето, защото беше твърде благороден, предан, учтив, любезен и добронравен. И четвърто, защото в мига, щом узнах за смъртта на сър Гарет, разбрах, че никога вече не ще се радвам на вашата любов и помежду ни ще започне вечна вражда. И разбрах също, че вие ще подтикнете моя благороден повелител крал Артур да стане завинаги мой смъртен враг. Бог ми е свидетел, не убих сър Гарет и сър Гахерис от зла воля, ала, уви, в този печален ден те не носеха доспехи.

Затуй ето какво съм готов да предложа — продължил сър Ланселот, — ако е угодно на краля и на вас, господарю сър Гауейн, ще тръгна от Сандуич бос и по риза и на всеки десет мили ще основа и даря параклис и света обител за който орден пожелаете вие, и там денем и нощем ще се пеят и четат молитви за душите на сър Гарет и сър Гахерис. И така ще постъпя от Сандуич до Карлайл[1] и всяка обител ще получи каквото е нужно. И додето притежавам нещо на християнския свят, на никой от тези манастири не ще липсва онова, що е потребно за уреждането, поддържането и изхранването на една света обител, заклевам се в честта си. И това, сър Гауейн, ще бъде, струва ми се, по-достойна, по-свята и по-угодна Богу дан за душите им, нежели ако вие, най-благородни мой кралю, и вие, сър Гауейн, воювате с мен, тъй като от това не ще имате никаква полза.

Тогаз всички рицари и дами, що били там, горко заплакали и сълзи потекли по бузите на крал Артур.

— Сър Ланселот — рекъл сър Гауейн, — чух думите ти и щедрите ти обещания, ала знай, кралят може да постъпи както пожелае, но аз никога не ще ти простя за смъртта на братята си и особено за смъртта на брат ми сър Гарет. И ако вуйчо ми крал Артур се помири с теб, аз няма повече да му служа, защото ти си изменник и спрямо краля, и спрямо мен.

— Сър — рекъл сър Ланселот, — не се е родил още на земята рицарят, който може да докаже това. И ако вие, сър Гауейн, ме обвинявате в такова тежко престъпление, извинете, ала аз съм длъжен да защитя честта си.

— Не — рекъл сър Гауейн, — не е в наша власт да сторим това сега, тъй като папата заповяда на вуйчо ми краля да приеме кралицата и да се помири с теб, сър Ланселот, затуй този път ще си идеш невредим, както и дойде. Ала чуй и помни, че не бива да оставаш в тукашните земи повече от петнайсет дни — така се споразумяхме с краля, преди да пристигнеш, — инак, знай, ще се каеш, че изобщо си дошъл, защото ще заплатиш с главата си. И ако не беше повелята на папата, щях да се бия с теб в честен двубой и да докажа, че си предател и спрямо вуйчо ми краля, и спрямо мен. Ала рано или късно ще го докажа, след като си идеш оттук, дето и да те намеря.

[1] Градът Сандуич се намира на южния бряг на Англия, а Карлайл — на шотландската граница. Следователно Ланселот предлага да изкупи греха си пред Гауейн, като измине бос разстояние от повече от петстотин мили. ↑

Глава 17

Как сър Ланселот се разделил с краля и поел от Веселата стража към морето и кои рицари тръгнали с него

Тогаз сър Ланселот въздъхнал и сълзи потекли по бузите му. Сетне рекъл тъй:

— Уви, най-славно християнско кралство, което обичах над всички други кралства, в теб заслужих големия дял от славата си, а ето че сега трябва да те напусна по този начин! Горко се кая, че изобщо съм дошъл тук, отдето днес бях прокуден тъй позорно без причина и съвсем незаслужено. Ала съдбата е така изменчива и колелото вечно се върти, та няма нищо трайно и това може да се види в безчет стари хроники — за благородния Хектор, за Троил[1], за могъщия завоевател Александър и още за мнозина други, които, веднъж издигнати до най-голямо величие, падали най-ниско. Така стана и с мен, защото в това кралство постигнах слава, а чрез мен и родът ми, и Кръглата маса спечели повече почести, отколкото чрез кой да е друг. И знайте, сър Гауейн, че аз мога да поминавам на собствените си земи не по-зле от всеки друг рицар. А ако вие, преславни мой кралю, нахлуете в земите ми със сър Гауейн да воювате с мен, ще трябва да се браня според силите си. А колкото до вас, сър Гауейн, ако дойдете вие, моля ви, не ме обвинявайте в предателство и престъпления, защото, ако сторите туй, ще бъда длъжен да защитя честта си.

— Постъпи както ти е угодно — рекъл сър Гауейн, — ала сега махай се бързо оттук и знай, че скоро ще те последваме и ще срутим и най-яката крепост върху главата ти.

— Няма да стане нужда да правите това — рекъл сър Ланселот, — защото, ако и аз съм тъй войнствено настроен, както сте вие, бъдете сигурен, че ще ви срещна сред открито поле.

— Стига приказки! — рекъл сър Гауейн. — Предай кралицата и тозчас напусни двора.

— Ах — рекъл сър Ланселот, — ако знаех, че така ще ме срещнете, щях сто пъти да размисля дали да дойда тук. Защото, ако кралицата ми е наистина толкова скъпа, колкото твърди клеветата, нямаше да се побоя да изляза за нея в бой срещу най-храброто рицарско войнство под слънцето.

И тогава сър Ланселот казал на Гуиневир, така че кралят и всички да чуят:

— Повелително моя, сега трябва завинаги да се разделим с вас и с това благородно братство. И щом се стигна дотам, заклевам ви, молете се за мен и не ме корете. И случи ли се някога да ви охулят зли езици, начаса ми известете, господарко моя, и ако нечии рицарски ръце могат да ви избавят в бой, то моите ще сторят това.

И с тези думи сър Ланселот целунал кралицата, а сетне рекъл на всеослушание:

— Да видим сега ще се намери ли някой тук да каже, че кралицата не е вярна на моя господар крал Артур. Нека видим кой ще дръзне да се обади.

И щом изрекъл това, той завел кралицата при краля, простил се и си тръгнал. И нямало ни крал, ни херцог, ни граф, барон или рицар, ни благородна дама или девица, освен сър Гауейн, които да не плачели като обезумели.

И когато благородният рицар сър Ланселот яхнал коня и потеглил през Карлайл, разнесли се плач и ридания и велика била скръбта от раздялата с него. И поел той към Веселата стража, ала от този ден насетне винаги наричали замъка Печалната стража.

Така сър Ланселот напуснал завинаги двора. И като стигнал във Веселата стража, събрал другарите си и ги запитал какво възнамеряват да правят. А те всички в един глас отговорили, че ще постъпят тъй, както и той самият.

— Любезни ми другари — рекъл сър Ланселот, — принуден съм да напусна това най-благородно кралство и ще го напусна с дълбока скръб, защото си отивам безславно, тъй като изгнаникът винаги си отива безславно. Опечален съм, защото се боя, че след смъртта ми хората ще пишат в хрониките, че съм бил прокуден от тази страна. Инак, любезни лордове, ако не се страхувах от позора, бъдете уверени, че моята господарка кралица Гуиневир и аз никога нямаше да се разделим.

Тогаз се обадили мнозина рицари — сър Паломид, брат му сър Сафер, сър Белингер Жестоки, сър Урий, сър Лавейн и още много други:

— Сър, ако сте склонен да останете в тези земи, ние никога не ще ви изменим. Ако пък не желаете да останете в тези земи, никой от рицарите тук няма да ви измени, и то по много причини. Едната е, че ние, които не сме ваши сродници, не ще бъдем добре посрещнати в двора. И тъй, както с готовност ви подкрепихме във вашите изпитания и беди в това кралство, знайте, че със същата готовност ще идем с вас в други земи и ще споделим участта ви.

— Любезни ми лордове — рекъл сър Ланселот, — виждам вашето благородство и ще ви се отблагодаря според силите си. И знайте, че владенията, които съм наследил, ще разделя помежду ви по достоен начин, сиреч ще разделя богатствата си и всичките си земи по равно помежду ви, а за себе си ще оставя толкоз, колкото ще получите и вие. И стига да имам с какво да покрия и нахраня тялото си, не ламтя за богатство и разкош, затуй вярвам, с божията помощ, в моите земи не ще ви липсва нищо от онова, що сте свикнали да получавате другаде.

Тогава всички рицари рекли в един глас:

— Позор на онзи, който ви изостави, защото всички ние добре разбираме, че отсега насетне в това кралство не ще има мир, а само вражди и борби, след като се разпадна братството на Кръглата маса. Това благородно братство поддържаше славата на крал Артур и благодарение на неговото мъжество кралят и кралството се радваха на мир и спокойствие и голяма заслуга за това имаше и вашето собствено мъжество.

[1] „Роман за Троя“ е първата печатна книга на английски език, преведена и издадена от Какстън в 1475 г. Троил е един от синовете на Приам, убит от Ахил при обсадата на Троя. ↑

Глава 18

Как сър Ланселот прекосил морето и как дарил големи владения на рицарите, които отишли с него

— Благодаря на всички ви за добрите думи — рекъл сър Ланселот. — Ала знам, не само моя е заслугата за спокойствието и мира в това кралство, аз само според силите си изпълних своя дълг. И ще ви кажа, че немалко бунтове бяха потушени с моя помощ, та уверен съм, скоро пак ще чуем за размирици и твърде жаля за това, защото се боя, че Мордред ще причини смутове, понеже е крайно завистлив и все замисля злини.

И тъй, те се споразумели да отидат със сър Ланселот в неговите земи и, накратко казано, набавили и купили всичко, каквото им било нужно. И тези сто рицари тръгнали начаса със сър Ланселот и се заклели, че никога няма да го напуснат ни в добро, ни в зло.

Сетне се качили на кораба в Кардиф и отплавали към Бенуик, който някои наричат Байон, а други Бон — оттам е бонското вино[1]. А истината е, че сър Ланселот и племенниците му били владетели на цяла Франция и всички земи, що принадлежали на Франция. И тези владения той и родът му придобили благодарение на неговото мъжество.

Тогаз сър Ланселот укрепил, снабдил и запасил с всичко необходимо своите славни градове и крепости. И целият народ из тамошните земи смирено му се покорил. И след като сложил ред в страната, сър Ланселот, без да се бави, свикал парламент. И там коронясал сър Лионел за крал на Франция, сър Борс за крал на всички земи на крал Клаудас, а сър Ектор де Марис, най-малкия си брат, сър Ланселот коронясал за крал на Бенуик и на целия Гиен, който принадлежал на него самия. И сър Ланселот дал на сър Ектор власт над всички тях.

После сър Ланселот дарил с владения всички свои славни рицари, като започнал с родствениците си: сър Бламор направил херцог Лимузински в Гиен, сър Блеоберис направил херцог на Поатие, сър Гахалантин направил херцог на Оверн, сър Галиходин направил херцог на Сентон, сър Галихуд направил граф на Перигор, сър Менадук направил граф на Рурж, сър Вилиар Храбри направил граф на Беарн, сър Хеб Славни направил граф на Команж, сър Лавейн направил граф на Арманяк, сър Урий направил граф на Естрак, сър Неровенс направил граф на Пардиак, сър Пленориус направил граф на Фуа, сър Селис от Гибелната кула направил граф на Марсан, сър Мелиас Островни направил граф на Турсан, сър Белингер Жестоки направил граф на Лонд, сър Паломид направил херцог на Прованс, брат му сър Сафер направил херцог на Лангедок, на сър Клегис дал графството Ажен, на сър Садок дал графството Сурла, сър Динас Сенешала направил херцог на Анжу, а сър Кларус направил херцог на Нормандия[2]. Така дарил сър Ланселот благородните си рицари и още много други, които би отнело, струва ми се, твърде много време да изброявам.

[1] Трудно е да се идентифицира страната Бенуик, а дадените тук други нейни названия почиват на алитерация. ↑

[2] В никой от източниците не се дава такъв списък на владенията на Ланселот. Според някои изследователи изброените владения доста точно съответстват на политическата структура на Франция към средата на XV век. ↑

Глава 19

Как крал Артур и сър Гауейн събрали голямо войнство, за да минат отвъд морето и да се бият срещу сър Ланселот

И тъй, ще оставим сър Ланселот във владенията му заедно с неговите благородни рицари и ще се върнем при крал Артур и сър Гауейн, които събрали и въоръжили голямо войнство на брой шейсет хиляди, и приготвили всичко необходимо за отплаването им отвъд морето, а сетне се качили на кораба в Кардиф.

Тогава крал Артур определил сър Мордред за върховен управник на цяла Англия и оставил кралица Гуиневир под негово покровителство. Тъй като сър Мордред бил син на крал Артур[1], нему поверил той управлението на кралството и своята съпруга. И тъй, прекосил кралят морето и слязъл във владенията на сър Ланселот и там каквото се изпречело на пътя им, предавали го на огън и меч поради отмъстителността на сър Гауейн.

И когато стигнала до сър Ланселот вестта, че крал Артур и сър Гауейн са слезли в неговите владения и опустошават земите му, сър Борс се обадил и рекъл:

— Господарю мой сър Ланселот, позорно е да ги оставяме така да се разпореждат в земите ни, тъй като трябва да знаете, че колкото и отстъпчив да се покажете, те няма да имат милост към вас, ако успеят да ви хванат.

Тогава се обадил сър Лионел, който бил мъдър и благоразумен, и рекъл:

— Господарю мой сър Ланселот, ето какво ще ви посъветвам: нека да се приберем в здраво укрепените си градове, додето враговете започнат да гладуват и от студ да духат пръстите си. И нека тогаз смело да ги нападнем и да ги покосим като овце сред полето, та да дадем чрез тях пример на всички чужденци, които ще дръзнат да слязат на нашите брегове.

След него заговорил крал Багдемагус и рекъл на сър Ланселот:

— Сър, вашето благородство ще погуби всички ни, тъй като именно благородството ви е причина за тези наши беди. Както са се развилнели из нашите земи, те малко по малко ще ни разорят, додето ние се крием тъй из дупките си.

После сър Галихуд рекъл на сър Ланселот:

— Сър, тук зад тези стени има рицари от кралска кръв, които не желаят повече да стоят безучастни. Затова позволете ни да срещнем войнството им, както подобава на рицари, в открито сражение и ние така ще ги сразим, че ще проклинат деня, когато са дошли в земите ни.

Сетне се обадили седмината братя от Северен Уелс, все благородни рицари, та в седем кралства да търси човек, не ще намери други такива седмина рицари. И всички те рекли в един глас:

— Сър Ланселот, в името божие позволете ни да излезем заедно със сър Галихуд, защото не сме свикнали да се крием в замъци и укрепени градове.

Тогаз заговорил сър Ланселот, господар и повелител на всички тях, и рекъл:

— Любезни мои рицари, трябва да знаете, че никак не желая да изляза с рицарите си да проливам християнска кръв. А знам, че земите ми са обеднели и не могат дълго да поддържат голяма войска след тежките войни, които някога крал Клаудас води в тази страна срещу баща ми крал Бан и чичо ми крал Борс. Ето защо засега ще останем зад крепостните стени, а аз ще изпратя вестител до моя господар крал Артур с молба за преговори, тъй като мирът е винаги по-добър от войната.

И тъй, изпратил сър Ланселот една девица, придружена от джудже, с молба до крал Артур да престане да опустошава земите му. И тя начаса тръгнала, яхнала кон, а джуджето подтичвало край нея. И като стигнала до шатъра на крал Артур, девицата слязла от коня, а там я посрещнал един любезен рицар, сър Лукан Виночерпеца, и я запитал:

— Любезна девице, сър Ланселот от Езерото ли ви изпраща?

— Да, сър — рекла тя, — идвам да говоря с господаря крал Артур.

— Уви — рекъл сър Лукан, — моят господар Артур с радост би се помирил със сър Ланселот, ала сър Гауейн не ще допусне това. — И рекъл той още: — Моля се Богу, девице, да успеете, защото всички ние, рицарите на краля, желаем на сър Ланселот само най-доброто.

И с тези думи сър Лукан завел девицата при краля, който седял със сър Гауейн и чакал да чуе какво ще каже тя. И когато девицата открила за какво е дошла, сълзи бликнали от очите на краля и всички лордове с радост го посъветвали да се помири със сър Ланселот, освен сър Гауейн, който рекъл:

— Господарю и вуйчо мой, какво ще сторите сега? Нима ще се върнете назад, след като сме стигнали тъй далеч по пътя си? Целият свят ще ви укори.

— Не — рекъл крал Артур, — знаете, сър Гауейн, че ще постъпя както вие ме съветвате. Ала струва ми се, не бива да отхвърляме справедливите му предложения. Ала след като съм стигнал вече дотук, оставям на вас да отговорите на девицата, защото аз от жалост не мога да изрека и дума — толкоз щедри са предложенията му.

[1] Мордред е заченат от връзката между крал Артур и сестра му Маргауз, която той обладал, без да знае, че му е сестра (вж. Книга първа, глава 19). В глава 20 на Книга първа Мерлин предсказва, че Мордред ще стане причина за гибелта на краля и на цялото рицарство на Кръглата маса. ↑

Глава 20

Какъв отговор изпратил сър Гауейн на сър Ланселот, как крал Артур обсадил Бенуик, и за други неща

Тогава сър Гауейн рекъл на девицата тъй:

— Девице, кажете на сър Ланселот, че напразно се труди да омилостиви вуйчо ми. Предайте му, че ако е искал да постигне мир, трябваше да го стори по-рано — сега е вече късно. И предайте също, че аз, сър Гауейн, съм отговорил тъй: заклевам се в името на вярата си в Бога и в рицарската си чест, че няма да намеря покой, додето не го убия или той не погуби мен.

Тогава девицата заплакала и си тръгнала и мнозина други се просълзили. А сър Лукан придружил девицата до коня и тя се върнала при сър Ланселот, който я чакал заедно с всичките си рицари. И когато сър Ланселот чул отговора, сълзи потекли по бузите му. А благородните му рицари го наобиколили и рекли:

— Сър Ланселот, защо скърбите тъй? Спомнете си кой сте вие и какви мъже сме ние и нека като благородни рицари да ги срещнем в открит бой.

— Това е лесно — рекъл сър Ланселот, — ала някога до днес не съм изпитвал такова нежелание да се сражавам. И затуй ви моля, любезни лордове, ако ме обичате, не престъпвайте волята ми, тъй като аз винаги ще отбягвам боя с този благороден крал, който ме посвети в рицарство. И едва когато нямам друг избор, ще се отбранявам и това ще бъде по-достойно за мен и за всички нас, нежели да мерим сили с този благороден крал, комуто всички сме служили.

При тези думи те замълчали и се разотишли да си отпочинат през нощта. Ала рано на другата сутрин, още на разсъмване, като погледнали навън, рицарите видели, че град Бенуик е обсаден от всички страни и враговете издигат стълби на крепостните стени. Тогава те се хвърлили да отбраняват града и ги отблъснали.

И ето че излязъл напред сър Гауейн в пълно въоръжение и на едър кон, застанал пред главната порта с копие в ръка и викнал:

— Сър Ланселот, къде си? Никой ли от вас, горделиви рицари, не ще дръзне да строши копие в бой с мен?

Тогаз сър Борс се приготвил и излязъл извън крепостните стени. И срещнал се сър Гауейн със сър Борс и успял да го повали от коня, та едва не го убил, ала сър Борс бил избавен и отнесен в града.

Сетне излязъл сър Лионел, братът на сър Борс, за да отмъсти за него. И двамата затъкнали копия, пришпорили конете и се сблъскали яростно, ала сър Гауейн по волята на случая повалил сър Лионел и тежко го ранил. Тогава вдигнали сър Лионел и го отнесли в града.

И сър Гауейн идвал всеки ден и винаги успявал да повали един или друг рицар. Така продължило половин година и много хора загинали от двете страни.

И случило се един ден, че сър Гауейн застанал пред градските врати в пълно въоръжение, яхнал отличен кон и с тежко копие в ръка, и викнал с висок глас:

— Къде си, подли изменнико сър Ланселот? Защо се криеш из дупки и зад стени като страхливец? Излез сега, подли рицарю и изменнико, и аз ще ти отмъстя за смъртта на тримата си братя.

И чул сър Ланселот тези думи от начало до край. Тогава всички негови сродници и рицари се струпали наоколо му и рекли:

— Сър Ланселот, сега вече сте длъжен да се защитите, както подобава на истински рицар, инак навеки ще бъдете опозорен. Ето, обвиниха ви открито в предателство и дойде време да действате, тъй като твърде дълго изчаквахте и твърде много понесохте.

— Бог ми е свидетел — рекъл сър Ланселот, — дълбоко ме наскърбяват думите на сър Гауейн, защото той ми отправя тежко обвинение. Затуй знам, както знаете и вие, че трябва да се защитя, инак ще ме сметнат за страхливец.

Тогава сър Ланселот наредил да оседлаят най-едрия му кон и да занесат доспехите му при портите на крепостта. После сър Ланселот викнал с висок глас на крал Артур и му рекъл така:

— Господарю Артур и благородни кралю, който ме посвети в рицарство, знайте, че твърде скърбя затуй, дето не спирате тази вражда против мен. А аз все ви щадях, защото, ако бях отмъстителен, щях да ви срещна в открит бой и там да укротя и най-дръзките ви рицари. Ето, вече половин година ви щадя и оставям вас и сър Гауейн да правите каквото пожелаете, ала сега не мога да търпя повече и съм принуден да се защитя, тъй като сър Гауейн ме обвини в предателство. Против волята ми е да се сражавам срещу мъж от вашия род, ала този път не мога да не го сторя, защото съм принуден като звяр, попаднал в клопка.

А сър Гауейн рекъл:

— Сър Ланселот, ако имаш смелост да се биеш, остави приказките и излез да дадем воля на гнева си.

И тъй, сър Ланселот бързо се въоръжил и яхнал коня, а сетне двамата рицари взели тежки копия в ръка. Тогава вражеското войнство отстъпило настрана и такъв голям брой славни рицари излезли извън градските стени, че крал Артур, като видял многобройните рицари и воини, удивил се и си рекъл: „Горко ми, че сър Ланселот е мой враг! Сега виждам, че той наистина ме е щадил.“

И се споразумели двамата, че никой няма да се приближава и да се намесва в двубоя, додето единият от тях не бъде убит или се предаде.

Глава 21

Как сър Ланселот и сър Гауейн се сражавали и как сър Гауейн бил повален и ранен

И тъй, сър Гауейн и сър Ланселот отстъпили далеч един от друг, а сетне с все сила пришпорили конете си, сблъскали се могъщо и всеки ударил с копие противника си точно в средата на щита. Ала рицарите били толкова силни и копията им толкова тежки, че конете не могли да устоят на ударите и рухнали на земята. Тогава двамата скочили на крака и като вдигнали щитове пред гърдите си, хвърлили се в люта битка и си нанесли яростни удари по цялото тяло, та кръв се леела от много рани.

А сър Гауейн имал такава дарба и способност, дадена му от един свят старец[1], че всеки ден от девет часа до пладне силите му растели и се утроявали през тези три часа. И благодарение на това сър Гауейн спечелил голяма бойна слава. И заради него крал Артур наредил всякакви двубои по какъвто и да е повод, що ставали в двора му, да започват към девет часа сутринта. И всичко това сторил от любов към сър Гауейн, та ако се случи той да се сражава, да заслужи победата в двубоя, додето силите му растат през тези три часа. Ала малцина рицари по онова време знаели за туй предимство на сър Гауейн, само крал Артур знаел.

Така се сражавал сър Гауейн със сър Ланселот, а той, като усетил, че силите на сър Гауейн все растат, твърде се учудил и се уплашил да не се посрами, защото, както казва френската книга, щом видял как се удвоява мощта на сър Гауейн, сър Ланселот си помислил, че самият дявол е излязъл насреща му, а не смъртен човек. Затуй сър Ланселот се защищавал и се бранел ту от едната, ту от другата страна, прикривал се зад щита си и пестял силите и дъха си през тези три часа. А в туй време сър Гауейн му нанесъл безчет тежки удари и безчет люти рани, та всички рицари, що ги гледали, се чудели как устоява сър Ланселот. Ала едва ли се досещали те колко трудно било на сър Ланселот да устои.

Така минало пладне и сър Гауейн отново останал само със собствената си сила. И като усетил сър Ланселот, че той отпада, изправил се пред него и рекъл тъй:

— Сър Гауейн, виждам, че вие свършихте каквото можахте. Сега, сър Гауейн, е мой ред, защото днес понесох от вас безчет тежки и жестоки удари и големи страдания.

И с тези думи сър Ланселот удвоил ударите си и с такава сила стоварил меч върху шлема на сър Гауейн, че той рухнал на една страна. Тогава сър Ланселот си тръгнал.

— Защо си отиваш? — рекъл сър Гауейн. — Върни се, подли рицарю и изменнико, и ме убий, защото, ако ме пощадиш сега, заздравеят ли раните ми, отново ще се сражавам с теб.

— Готов съм да ви срещна пак в двубой, сър, ако е рекъл Бог, ала знайте, сър Гауйен, че никога не ще погубя повален рицар.

И тъй, сър Ланселот се прибрал в града, а сър Гауейн отнесли в шатъра на крал Артур. Там повикали лечители и те прегледали и намазали раните му с благи мехлеми.

А сър Ланселот викнал:

— Привет вам, кралю и господарю мой. Трябва да знаете, че край тези стени не ще спечелите слава, защото, ако изведа рицарите си, мнозина от вас ще загинат. Затуй, господарю Артур, спомнете си за някогашната любов помежду ни. И каквото и да стане с мен, нека Бог ви закриля винаги и навсякъде.

[1] … дарба и способност, дадена му от един свят старец… — Опит за християнизиране на митическото свойство на Гауейн силата му да расте от сутрин до пладне, което е споменато и по-рано в произведението на Малори и се корени в келтския фолклор. ↑

Глава 22

За скръбта на крал Артур поради тази война и за друг двубой, в който сър Гауейн бил победен

— Уви — рекъл кралят, — защо започна тази злощастна война? Ето, сър Ланселот винаги ме щади, мен и всички от рода ни, и това добре се видя днес в двубоя с племенника ми сър Гауейн.

И крал Артур се поболял от мъка за сър Гауейн, който бил твърде тежко ранен, и за тази война със сър Ланселот. И тъй, войнството на крал Артур дълго обсаждало града, ала рядко влизало в битка, а защитниците стояли зад крепостните стени и се отбранявали, когато било нужно.

Така лежал сър Гауейн в шатъра си три седмици и най-изкусни лечители се грижели за раните му. И щом можел вече да става и да язди, сър Гауейн надянал доспехите си, яхнал едър кон, взел копие в ръка и препуснал към главната порта на Бенуик, а там викнал с висок глас:

— Къде си, сър Ланселот? Излез, подли изменнико и страхливецо, защото аз, сър Гауейн, съм тук да докажа онова, що отдавна твърдя.

А сър Ланселот чул тези думи и тогава рекъл така:

— Сър Гауейн, твърде ме наскърбяват грубите ви слова и тежките хули, що изрекохте, понеже, знайте, сър Гауейн, добре ми е известна силата ви и всичко, каквото сте способен да извършите. Ала вие, сър Гауейн, и сам знаете, че голямо зло не можете да ми сторите.

— Слез, предателю — рекъл онзи, — и докажи противното с оръжие в ръка, тъй като миналия път ме сполетя зла беда, та ме срази в битката. Затуй днес идвам да се разплатим и смятам да те поваля тъй ниско, както ти повали мен.

— Да ме пази Бог — рекъл сър Ланселот — да изпадна във ваша власт, както вие изпаднахте в моята, защото тогава дните ми са свършени. Ала, сър Гауейн, не мислете, че ще се забавя дълго — щом тъй злостно ме обвинявате, няма да ви е леко да се справите с мен в боя.

И с тези думи сър Ланселот сложил доспехите си, яхнал кон, взел тежко копие в ръка и излязъл пред портата. И двете войнства също се събрали — и обсадителите, и обсадените, — наредени в стройни редици, ала и на едните, и на другите било заповядано да не се намесват и отдалеч да следят и наблюдават двубоя между двамата благородни рицари.

Тогава двамата затъкнали копия и се сблъскали с гръм и трясък и сър Гауейн строшил копието си на сто парчета о тялото на сър Ланселот, а сър Ланселот го ударил с такава сила, че конят на сър Гауейн подгънал крака и рухнал заедно с ездача. Тогава сър Гауейн пъргаво скокнал прав, вдигнал щит, изтеглил меч и викнал на сър Ланселот:

— Слез от коня, подли предателю, защото, ако този син на кобила изневери на мен, трябва да знаеш, че един син на крал и кралица няма да изневери на теб.

А сър Ланселот тозчас слязъл от коня, вдигнал щит и изтеглил меч. Изправили се тогаз те един срещу друг и започнали да си разменят такива тежки удари, че всички воини и от двете дружини се чудели и маела.

А когато сър Ланселот усетил, че силата на сър Гауейн чудотворно расте, започнал да пести ударите и дъха си и умело да крие собствената си сила, та само се бранел и пазел с щита ту от едната, ту от другата страна, за да избегне смелите удари на сър Гауейн. А сър Гауейн с цялата си сила и мощ връхлитал да погуби сър Ланселот, защото, както се казва във френската книга, колкото повече нараствала мощта на сър Гауейн, толкова по-издръжлив и по-ожесточен ставал той. Тъй сър Гауейн причинил много страдания на сър Ланселот в тези три часа, та на него никак не му било леко да се отбранява.

А когато изминали трите часа и сър Ланселот усетил, че на сър Гауейн отново е останала само вродената му мощ, той рекъл на сър Гауейн:

— Ето, вече два пъти в бой с мен вие доказвате, че сте твърде опасен рицар и мъж с чудна сила, та много чудни дела сте извършили през живота си, и с тази ваша растяща сила сте измамили мнозина благородни и смели рицари. Ала сега, струва ми се, настъпи вече краят на храбрите ви дела, затуй знайте, че дойде време аз да извърша своите подвизи.

И тогава сър Ланселот се хвърлил връз сър Гауейн и удвоил ударите си. А сър Гауейн храбро се отбранявал, ала въпреки туй сър Ланселот му нанесъл такъв тежък удар по шлема върху старата рана, че сър Гауейн се строполил в несвяст на една страна. И като се съвзел, както лежал, размахал меч срещу сър Ланселот и рекъл:

— Подли предателю, знай, че не съм още мъртъв! Приближи се и нека се бием до смърт.

— Повече от туй, което сторих, не ще сторя — рекъл сър Ланселот. — Защото, знайте, ако ви видя на крака, ще се бия с вас, додето можете да стоите изправен. Ала да замахна срещу ранен рицар, що няма сили да се изправи на крака, опазил ме Бог от такъв позор!

И той се обърнал и тръгнал към града, а сър Гауейн все тъй продължавал да го нарича подъл предател и да вика:

— Да знаеш, сър Ланселот, че когато раните ми заздравеят, пак ще се сражавам с теб и няма да намеря покой, додето един от нас не бъде убит.

Така продължила тази обсада и сър Гауейн лежал болен почти цял месец. Ала когато се оправил и бил готов след три дни отново да се сражава със сър Ланселот, дошла от Англия вест до Артур, която принудила него и цялото му войнство да се оттегли.

Следва Книга XXI.

Книга двайсет и първа

Глава 1

Как сър Мордред дръзнал да си присвои кралската власт в Англия и пожелал да се венчае за кралица Гуиневир, съпругата на баща му

Додето сър Мордред управлявал Англия, накарал да напишат писма, които уж идвали отвъд морето и известявали, че крал Артур бил загинал в бой със сър Ланселот. И сър Мордред свикал в парламента всички лордове и ги принудил да го изберат за крал. Тогава го коронясали в Кентърбъри и той устроил там петнайсетдневни тържества. Сетне отишъл в Уинчестър, повикал кралица Гуиневир и заявил пред всички, че ще се венчае за нея, съпругата на вуйчо му и на баща му. И тъй, започнал той приготовления за сватбеното тържество и определил ден за венчавката. А кралица Гуиневир била извънмерно опечалена, ала не смеела да разкрие какво й е на сърцето и все говорела любезно и се съгласявала със сър Мордред.

Сетне поискала от сър Мордред да й разреши да иде в Лондон, за да купи различни неща, необходими за сватбата[1]. И тъй като го помолила твърде любезно, сър Мордред й повярвал напълно, та й позволил да отиде. И тъй, като стигнала в Лондон, тя се оттеглила в Лондонската кула, бързо набавила всякакви запаси, събрала многобройна дружина воини и се приготвила да се защищава там.

Когато сър Мордред разбрал как бил измамен, люто се разгневил. И накратко казано, отишъл и обсадил с мощно войнство Лондонската кула и започнал яростно да я напада със стенобитни машини и тежки залпове[2]. Ала всичко било напразно, тъй като сър Мордред ни с ласкави думи, ни със заплахи не успял да склони кралица Гуиневир да се остави отново в неговите ръце.

Тогаз дошъл епископът на Кентърбъри, благороден духовник и свят мъж, и рекъл на сър Мордред тъй:

— Сър, какво правите? Нима искате да разгневите Бога и да опозорите себе си и цялото рицарство? Нима крал Артур не е ваш вуйчо, брат на майка ви, и не сте ли заченат от самия него в утробата на собствената му сестра, та искате да се венчаете за съпругата на баща си? Сър — рекъл благородният духовник, — откажете се от това намерение, инак ще ви прокълна с Библия, камбана и свещ[3].

— Стори каквото пожелаеш — рекъл сър Мордред, — ала знай, че не ще ме спреш.

— Сър — рекъл епископът, — а вие трябва да знаете, че не ще се побоя да направя онова, що съм длъжен да направя. При туй пуснахте слухове, че крал Артур е мъртъв, което не е вярно, и кроите тъмни дела в тези земи.

— Млъкни, лъжливи отче — рекъл сър Мордред, — защото, ако продължаваш да ме ядосваш, ще заповядам да ти отсекат главата.

И тъй, епископът си отишъл и го проклел с най-тежки проклятия. И като научил това, сър Мордред започнал да търси епископа на Кентърбъри, за да го убие. Тогава епископът избягал с част от богатството си и се отправил към Гластънбъри[4]. И там заживял като отшелник в един параклис в бедност и свети молитви, понеже знаел каква жестока война наближава.

А сър Мордред дълго се опитвал с писма и пратеници, с честни и нечестни средства, да склони кралица Гуиневир да излезе от кулата. Ала всичко било напразно, защото тя заявявала кратко и ясно и на посланията му, и на тайните му пратеници, че по-скоро ще се убие, нежели да се омъжи за него.

Ала не след дълго стигнала вест до сър Мордред, че крал Артур е вдигнал обсадата при крепостта на сър Ланселот и е поел назад с огромно войнство да отмъсти на сър Мордред. Тогаз сър Мордред пратил послания до всички васали в тази страна и мнозина се присъединили към него, защото открито се говорело, че при крал Артур са живели сред войни и вражди, а при сър Мордред ги очаквали радости и блаженства. Така злословели те против крал Артур и го хулели, а измежду тях имало мнозина, които крал Артур бил издигнал от нищото и им дал владения, а те не намирали една добра дума за него.

О вие, англичани, виждате ли какво злодейство извършили те? Това бил най-благородният крал и рицар на света, тоз, що най-високо ценял братството на храбрите рицари и поддържал всички тях, ала тези англичани не били доволни и от него. Ето такива били някога нравите и обичаите в тази страна. А казват хората, че ние и днес не сме отхвърлили тези нрави и обичаи. Уви, голям порок е туй у нас, англичаните, че нищо не ни задоволява за дълго[5].

Ей така мислели хората тогава — по-доволни били от сър Мордред, отколкото от крал Артур. И мнозина се присъединили към сър Мордред и казвали, че няма да го изоставят ни в сполука, ни в беда. И тъй, сър Мордред настъпил с голямо войнство към Доувър, защото чул, че там ще пристигне сър Артур. И възнамерявал той да прогони собствения си баща от земите му. И почти цяла Англия била на страната на сър Мордред, тъй склонни били тогаз хората към промени.

[1] Този съвсем неправдоподобен за една средновековна кралица довод липсва във всички известни източници и очевидно е любопитна прибавка на Малори, издаваща характерния му практицизъм. ↑

[2] Стенобитни машини и тежки залпове — тук за пръв път се споменават принадлежащи към по-късна епоха бойни средства. ↑

[3] … с Библия, камбана и свещ. — старинна формула за отлъчване от католическата църква. Ритуалът се състоял в четене на текст от Библията, биене на камбани и угасяване на свещите. Изразът е запазен и до днес в английския език със значение на „най-тежко проклятие“. ↑

[4] Бенедиктински манастир, основан още преди саксонските нашествия и разположен в Югозападна Англия близо до границата с Уелс. Според легендата манастирът бил основан от Йосиф Ариматейски. В 1191 г. на територията на манастира бил „открит“ гробът на крал Артур. С помощта на една лъжлива етимология Гластънбъри се отъждествява с Авильон — Острова на блажените в келтския фолклор, където бил отнесен Артур, за да дочака деня на своето възкресение. ↑

[5] Тази тирада против непостоянството и неблагодарността на англичаните отразява възгледите и чувствата на Малори като съвременник и участник във войните на Бялата и Червената роза — т.е. между претендентите за английския престол от династиите на Йорк и Ланкастър. Тези междуособни войни траяли повече от трийсет години и завършили през 1485 г. с възкачването на престола на Хенри VII, ланкастърския претендент, който чрез брака си е Елизабет Йоркска обединил двете враждуващи страни. ↑

Глава 2

Как, след като получил вестта, крал Артур пристигнал в Доувър, дето го чакал сър Мордред, за да му попречи да слезе на брега, и за смъртта на сър Гауейн

И тъй, скоро след като сър Мордред отишъл в Доувър с войнството си, пристигнал крал Артур с голям флот от кораби и галери. Ала сър Мордред вече чакал там, за да попречи на собствения си баща да стъпи на земята, чийто крал бил.

И пуснали в морето големи и малки кораби, пълни със славни воини, и започнала люта сеч, та много благородни рицари били погубени и не един храбър барон загинал и от двете страни.

Ала крал Артур се бил тъй храбро, че никакви рицари не могли да му попречат да слезе на брега, а неговите воини безстрашно го последвали. И тъй, те слезли на брега пряко волята на сър Мордред и цялото му войнство, отблъснали го и обърнали и него, и войнството му в бягство.

И когато тази битка свършила, крал Артур наредил да погребат мъртвите му воини. Тогава намерил благородния сър Гауейн полумъртъв на една голяма лодка. И когато сър Артур научил, че сър Гауейн е толкова зле, отишъл при него и там в извънмерната си скръб кралят прегърнал сър Гауейн и на три пъти надал в несвяст. И като се съвзел, той рекъл:

— Уви, сестрин ми сине, ти, когото обичах най-много на света, сега лежиш тук, няма вече радост за мен, племеннико мой сър Гауейн. Ала чуй да ти разкрия душата си: най-голямата ми радост бяхте ти и сър Ланселот, към вас бях най-привързан, а сега ви изгубих и двамата, затуй престана вече цялото ми земно щастие.

— Вуйчо мой крал Артур — рекъл сър Гауейн, — трябва да знаете, че последният ми час е настъпил, и то поради собствената ми прибързаност и непреклонност. Ударен съм върху старата рана, която ми нанесе сър Ланселот, и чувствам, че от нея ще умра. И ако сър Ланселот бе останал при вас, тази злощастна война нямаше да започне, а за всичко туй причината съм аз, тъй като сър Ланселот и неговият род със своята храброст държаха в покорство и страх злостните ви врагове. И сега — рекъл сър Гауейн — вие горко ще жалите, че сър Ланселот не е тук. Ала аз, уви, не желаех да се помиря с него и затова ви моля, добри ми вуйчо, да ми дадете хартия, перо и мастило, та със собствените си ръце да напиша писмо на сър Ланселот.

И тогаз донесли хартия и мастило и крал Артур попривдигнал изнемощелия Гауейн, който вече бил изповядал греховете си. И ето какво написал той, както разказва френската книга:

„На теб, сър Ланселот, цвят на благородното рицарство и най-славния от всички мъже, които познавам и за които съм чувал, аз, сър Гауейн, син на крал Лот от Оркни и сестрин син на благородния крал Артур, изпращам привет и ти известявам, че на десетия ден от месец май бях ударен върху старата рана, що ти ми нанесе край град Бенуик, и поради тази рана, нанесена от теб, настъпи смъртният ми час. Искам целият свят да знае, че аз, сър Гауейн, рицар на Кръглата маса, сам потърсих смъртта си и вината не е твоя, а аз сам станах причина за нея. Затуй те моля, сър Ланселот, да се върнеш в това кралство, да намериш гроба ми и да се помолиш за душата ми. И на същия този ден, в който ти пиша, бях смъртно ударен по същата рана, що ми нанесе твоята ръка, сър Ланселот, от ръката на по-благороден мъж не бих могъл да умра.

И още, сър Ланселот, моля те, заради привързаността, що съществуваше някога помежду ни, не се бави, а се върни час по-скоро през морето тук, за да можете ти и твоите благородни рицари да спасите този велик крал, който те посвети в рицарство, моя господар Артур, тъй като се намира в смъртна опасност от злобата на онзи подъл предател и мой едноутробен брат сър Мордред. Той се е коронясал за крал на Англия и искал да се венчае за моята господарка кралица Гуиневир и щял да го стори, ако тя не се скрила в Лондонската кула. И тъй, на десетия ден от месец май моят господар Артур и всички ние слязохме на Доувър и обърнахме в бягство онзи подъл предател сър Мордред. И тук ми се случи, че бях ударен върху нанесената от теб рана. И на същия този ден е написано това писмо собственоръчно от мен само два часа и половина преди смъртта ми и подписано с кръвта на сърцето ми. И, моля те, най-славни рицарю на света, ела на гроба ми.“

Тогава сър Гауейн и крал Артур заплакали и изгубили свяст. И като дошли двамата на себе си, кралят накарал сър Гауейн да приеме последно причастие. После сър Гауейн помолил краля да повика отново при себе си сър Ланселот и да го почита над всички други рицари.

И по пладне сър Гауейн предал Богу дух. И кралят наредил да го погребат в един параклис в Доувърската крепост. Там и днес може да се види черепът му и раната, нанесена му в двубой от сър Ланселот.

Скоро след това известили на краля, че сър Мордред е готов за нова битка при Барнъм Даун[1]. И на сутринта кралят настъпил към него и там станало жестоко сражение, та много воини паднали убити и от двете страни, ала най-подир войнството на сър Артур надделяло, а сър Мордред избягал с хората си към Кентърбъри.

[1] Възвишение, недалеч от Кентърбъри. ↑

Глава 3

Как духът на сър Гауейн се явил на крал Артур и го предупредил, че не бива да се сражава този ден

След сражението кралят наредил да претърсят навсякъде и да намерят убитите му рицари, та да ги погребат, а ранените заповядал да лекуват с благи мехлеми.

Подир туй мнозина се присъединили към крал Артур. И казвали те, че сър Мордред несправедливо воюва срещу крал Артур. Сетне кралят потеглил с войнството си в западна посока към Солсбъри. И скоро бил определен ден, в който крал Артур и сър Мордред да се срещнат на хълма край този град, недалеч от морето. А уреченият ден бил понеделник след празника Света троица и крал Артур твърде се възрадвал, че най-сетне ще може да отмъсти на сър Мордред.

Тогаз сър Мордред събрал голяма войска от земите край Лондон, защото хората от Кент, Съсекс, Съри, Есекс и Съфолк, както и от Норфолк били повечето на страната на сър Мордред. И мнозина благородни рицари се присъединили към сър Мордред, а други към краля. Ала тези, които обичали сър Ланселот, се присъединили към Мордред.

И през нощта в неделя на Света троица крал Артур сънувал чуден сън и ето какъв бил той: сторило му се, че видял на едно възвишение стол и столът бил вързан за колело, а на него седял сам крал Артур, облечен в най-разкошни златоткани одежди. И видяло се още на краля, че долу, далеч под него, тече страховита и дълбока черна река, пълна с различни змии и червеи и всякакви ужасни и противни диви зверове. И изведнъж на краля му се сторило, че колелото се превъртяло и той паднал сред змиите, и зверовете го сграбчили за ръцете и краката. И както си лежал в постелята и спял, кралят извикал: „Помощ!“

Дошли тогава рицари, оръженосци и йомени и събудили краля, а той бил тъй слисан, че не знаел къде се намира. Сетне пак задрямал, ала не бил нито съвсем заспал, нито съвсем буден.

И сторило се на краля, че при него влязъл сър Гауейн, придружен от много прекрасни дами. И когато го видял, крал Артур рекъл:

— Добре дошъл, сестрин ми сине. Мислех, че си умрял, та като те виждам сега жив, дълбоко съм благодарен на всемогъщия Господ-Бог. О, скъпи племеннико и сине на сестра ми, какви са тези дами с теб?

— Сър — рекъл сър Гауейн, — това са дамите, за които съм се сражавал, додето бях жив, защитил съм ги в право дело и затуй Бог милостиво е чул техните молби и им е разрешил да ме доведат тук при вас. И всичко туй Бог стори, за да ви предупредя за близката ви гибел. Защото, ако утре се сражавате със сър Мордред, както сте се споразумели помежду си двамата, бъдете сигурен, че ще ви убият, а ще загинат също и повечето воини от вашите и неговите дружини. И поради великото милосърдие на всемогъщия Иисус Христос и от жалост, че ще бъдете убит вие и още мнозина храбри мъже, Бог ме изпраща да ви предупредя в никакъв случай да не влизате в сражение утре, а да предложите примирие за един месец. И не се скъпете в преговорите, а сторете всичко, за да отложите утрешната битка. Защото след един месец тук ще бъде сър Ланселот с всички свои благородни рицари, ще ви избави с чест и ще убие сър Мордред и онези, които го поддържат.

И с тези думи сър Гауейн и всички дами изчезнали. А кралят, без да се бави, повикал своите рицари, оръженосци и йомени и им заръчал тозчас да доведат благородните му лордове и мъдрите му епископи. И като дошли те, кралят им разказал съня си, какво му рекъл сър Гауейн и как го предупредил, че ако се сражава на следната утрин, ще бъде убит.

Сетне кралят заповядал на сър Лукан Виночерпеца и на брат му сър Бедивер да идат заедно с двама мъдри епископи при сър Мордред и на всяка цена да сключат примирие с него за един месец, като им рекъл:

— И не се скъпете в обещанията си, а му предложете колкото иска земи и богатства.

И те начаса тръгнали и отишли при сър Мордред, който бил събрал страховито войнство от сто хиляди бойци. И дълго уговаряли пратениците сър Мордред и най-подир той се съгласил да получи Корнуол и Кент, додето е жив Артур, а след смъртта му да стане крал на цяла Англия.

Глава 4

Как за зла чест, поради една пепелянка, сражението започнало и сър Мордред бил убит, а Артур смъртно ранен

После се условили крал Артур и сър Мордред да се срещнат на полето между двете войнства и всеки да води със себе си по четиринайсет души свита. И с тази вест се върнали те при Артур. А той рекъл:

— Доволен съм, че това се уреди.

И с тези думи отишъл при войската си. И когато Артур се приготвил за срещата, предупредил всичките си воини, ако видят някой да изтегля меч, тозчас да се втурнат и да убият онзи предател сър Мордред и рекъл:

— Защото аз никак не му вярвам.

По същия начин и сър Мордред предупредил своите воини:

— Ако видите някой да изтегли меч, втурнете се начаса и избийте всички, които се изпречат пред вас, защото нямам никаква вяра в това примирие, понеже знам, че баща ми желае да ми отмъсти.

И тъй, те се срещнали на уреченото място, споразумели се и се договорили напълно, а сетне донесли вино и пили.

Ала точно тогава изпод нисък храст пирен излязла пепелянка и ухапала един рицар по крака. И като усетил ухапването, рицарят погледнал към земята и видял пепелянката, та за един миг изтеглил меч да я убие, без да се замисли какво зло може да стори. И когато двете войски видели изтегления меч, засвирили с тръби и рогове и с яростни викове се втурнали в бой. Тогава крал Артур яхнал коня си и рекъл:

— Уви, злочест е този ден!

И препуснал към войската си. Същото сторил и сър Мордред. И трябва да знаете, че нивга и в никоя християнска страна не се е водила преди и след туй такава страховита битка: сражавали се воините пешком и на кон, сипели удари и блъскали щитове и безчет тежки думи си разменяли противниците, и много смъртоносни рани си нанесли. Ала крал Артур отново и отново връхлитал срещу редиците на сър Мордредовото войнство, бил се както подобава на благороден крал и нивга не отстъпвал. И на този ден сър Мордред също се сражавал с чест и се излагал на големи опасности. И тъй се били рицарите целия дълъг ден без отдих, додето не положат кости на хладната земя. Така продължила битката почти до вечерта и сто хиляди воини легнали мъртви в нея. И Артур люто се разгневил, като видял как загиват хората му.

Тогава кралят се огледал наоколо и забелязал, че от цялото му войнство, от всичките му храбри рицари, са останали само двама — сър Лукан Виночерпеца и брат му сър Бедивер, ала и те били тежко ранени.

— Милостиви Иисусе Христе — рекъл кралят, — къде са всичките ми благородни рицари? Горко ми, че доживях да видя този скръбен ден, защото с него дойде и краят ми. Ала от сърце се моля Богу да намеря онзи предател Мордред, който причини това зло.

Тогаз крал Артур съгледал сър Мордред да стои облегнат на меча си сред огромен куп мъртъвци.

— Подай ми копието — рекъл Артур на сър Лукан, — защото ей там виждам предателя, който ни хвърли в тази тежка беда.

— Оставете го, сър — рекъл сър Лукан, — защото той е злочест. А ако вие оцелеете след този нещастен ден, това ще бъде достатъчно отмъщение. Добри ми господарю, спомнете си съня си и какво ви каза духът на сър Гауейн миналата нощ. И ето че въпреки туй Бог във великата си милост ви запази досега. Затова в името божие, господарю, възпрете се и благославяйте Бога, че спечелихте сражението, защото тук сме трима живи, а около сър Мордред няма ни един жив. И ако сега прекратите битката, това ще бъде краят на този злочест и съдбовен ден.

— Живот ли, смърт ли ме очаква — отвърнал кралят, — да бъде волята божия, ала сега е сам-самичък и няма да избегне мъстта ми, тъй като никога не ще имам вече такъв сгоден случай.

— Бог да ви помага — рекъл сър Бедивер.

Тогава кралят хванал копието си с две ръце и се втурнал към сър Мордред с вик:

— Предателю, настъпи смъртният ти час!

И когато сър Мордред чул думите на сър Артур, втурнал се насреща му с изтеглен меч, ала крал Артур ударил сър Мордред под щита и го пробол надълбоко. И като усетил сър Мордред смъртоносната рана, хвърлил се напред с всичката сила, що могъл да събере, и цялата дръжка на копието хлътнала в тялото му, а той, както стискал меча с две ръце, ударил баща си Артур отстрани по главата, та разсякъл шлема и черепа му. И тозчас сър Мордред паднал мъртъв на земята, а благородният Артур се строполил в несвяст.

И неведнъж губил той съзнание, а сър Лукан Виночерпеца и сър Бедивер се опитали да го привдигнат. Най-подир с последни сили двамата го завели до един малък параклис недалеч от морския бряг. И като стигнал кралят там, почувствал се по-добре. Тогава откъм полето, дето се водил боят, се чули викове.

— Иди, сър Лукан — рекъл кралят, — и узнай какъв е този шум на полесражението.

И сър Лукан тръгнал, макар да имал много тежки рани. И както вървял, чул и видял на лунната светлина как тълпи от крадци и хищни разбойници се трупали сред полето да грабят и крадат накити, брошки, гривни, скъпоценни пръстени и други богатства от благородните рицари. А онези, които не били още мъртви, разбойниците убивали, за да им вземат доспехите и съкровищата. Като разбрал всичко това, сър Лукан бързо се върнал при краля и му разказал какво е чул и видял.

— Мисля — рекъл сър Лукан, — че ще бъде най-добре да ви отведем в някой укрепен град.

Глава 5

Как крал Артур заповядал да хвърлят меча му Екскалибур във водата и как няколко дами го отвели в една ладия

— Добре би било — рекъл кралят, — ала не мога да стоя прав, твърде ме боли главата. Ах, сър Ланселот — продължил кралят, — много ми липсваше ти днес. Горко ми, че започнах тази вражда против теб, тъй като сега наближава смъртта ми, както ме предупреди в съня ми сър Гауейн.

Тогава сър Лукан подхванал краля откъм главата, а сър Бедивер — откъм краката и двамата го повдигнали, а той в миг изгубил съзнание. И сър Лукан паднал в несвяст от това усилие и вътрешностите му се свлекли из раните, а сърцето на благородния рицар се пръснало. И като се съвзел, кралят видял сър Лукан с пяна на устата и разпилени в краката му вътрешности.

— Уви — рекъл кралят, — горко и тъжно е да гледам как този благороден херцог умря заради мен, защото искаше да ми помогне, когато сам още повече се нуждаеше от помощ. Уви, той не се оплака, тъй като сърцето му го подтикваше да ми помогне. Нека Бог се смили над душата му.

Тогава сър Бедивер заплакал от скръб за смъртта на брат си.

— Стига плач и ридание — рекъл кралят, — защото това не ще ми помогне. И знай, че ако аз самият оживея, вечно ще скърбя за смъртта на сър Лукан, ала последният ми час бързо наближава. Затуй — рекъл Артур на сър Бедивер — вземи добрия ми меч Екскалибур, иди на онзи бряг и го хвърли във водата. После се върни и ми кажи какво си видял.

— Господарю — рекъл Бедивер, — ще изпълня повелята ви и бързо ще ви известя какво е станало.

И тъй, сър Бедивер поел нататък, ала по пътя погледнал славния меч, видял, че ефесът целият е покрит със скъпоценни камъни, и си казал: „Ако хвърля този разкошен меч във водата, от това няма да има никаква полза, а само вреда и загуба.“ И сър Бедивер скрил меча Екскалибур под едно дърво.

Сетне се върнал бързо при краля и му казал, че е отишъл на брега и е хвърлил меча във водата.

— Какво видя там? — запитал кралят.

— Сър — отвърнал Бедивер, — не видях нищо освен вълни и ветрове.

— Не е истина това, което казваш — рекъл кралят, — затуй начаса иди пак и изпълни повелята ми. Ти си ми мил и драг, затова, моля те, не се скъпи, а хвърли меча.

Тогаз сър Бедивер се върнал и взел меча в ръка. Ала и този път си помислил, че ще бъде срам и грях да хвърли такъв славен меч, и затова пак го оставил, върнал се при краля и му казал, че е отишъл на брега и е изпълнил повелята му.

— Какво видя там? — запитал кралят.

— Сър — отвърнал Бедивер, — видях само люшкане на води и плисък на вълни.

— Ах ти, предателю неверни — рекъл крал Артур, — ето че два пъти ме излъга. Кой би помислил, че ти, когото толкоз обичах и почитах и когото смятах за благороден рицар, ще ме измамиш заради земни богатства? Бързо върви сега, защото дългото ти бавене излага живота ми на голяма опасност и хлад вече сковава тялото ми. И ако и този път не сториш както ти заповядвам, със собствените си ръце ще те убия, изпречиш ли се отново пред погледа ми, тъй като заради скъпия ми меч си готов да ме оставиш да умра.

Тогаз сър Бедивер отишъл при меча, бързо го вдигнал и приближил до брега. После увил ремъка около дръжката и запратил меча колкото могъл по-далеч във водата. И ето че сред вълните се протегнала ръка, поела меча в длан, размахала го три пъти и изчезнала с него във водата. И сър Бедивер се върнал при краля и му разказал какво бил видял.

— Уви — рекъл кралят, — помогни ми сега да стана, защото се боя, че твърде много се забавих.

И сър Бедивер вдигнал краля на гърба си и го занесъл на брега. И като стигнали там, появила се ладия и на нея имало много прекрасни дами, а сред тях стояли три кралици. И те всички носели черни качулки и всички заплакали и завъздишали, като видели крал Артур.

— Сега ме сложи в ладията — рекъл кралят.

И сър Бедивер внимателно го занесъл и там го поели трите кралици, обзети от дълбока скръб. Положили го те да легне и крал Артур отпуснал глава в скута на една от тях. И тогаз тази кралица рекла:

— Ах, скъпи братко, защо се забави толкова дълго? Уви, хладът вече сковава тази рана на главата ти.

И те отплавали, а сър Бедивер гледал от брега как всички тези дами се отдалечават от него. И най-сетне извикал сър Бедивер:

— Ах, господарю мой крал Артур, какво ще стане с мен сега, като ме оставяш тук сам сред враговете ми?

— Не унивай — рекъл кралят, — а се погрижи сам за себе си. Не можеш вече да възлагаш на мен надежда и упование, тъй като аз отивам в долината Авильон, за да изцеля тежката си рана. И ако не чуеш нищо повече за мен, моли се за душата ми.

А кралиците и дамите така ридаели и стенели, че печално било да ги слуша човек. И щом ладията се изгубила от погледа на сър Бедивер, той също заплакал и заридал и тръгнал към гората. И вървял така сър Бедивер цяла нощ, а на сутринта се озовал пред една отшелническа обител и параклис между две стръмни скали.

Глава 6

Как на сутринта сър Бедивер намерил крал Артур мъртъв в една отшелническа обител и как останал там при отшелника

Тогаз сър Бедивер твърде се зарадвал и се приближил, ала като влязъл в параклиса, видял един отшелник, легнал ничком пред нов надгробен камък. И когато отшелникът видял сър Бедивер, начаса го познал, тъй като той бил някогашният кентърбърийски епископ, когото сър Мордред прогонил.

— Сър — запитал Бедивер, — кой е погребаният там, за когото тъй усърдно се молите?

— Добри ми синко — отвърнал отшелникът, — не съм сигурен, само предполагам. Снощи в полунощ дойдоха тук много дами и донесоха един мъртвец, та ме помолиха да го погреба. И заплатиха те за упокой сто големи свещи и ми дадоха сто безанта.

— Уви — рекъл сър Бедивер. — Тоз, що лежи погребан в този параклис, бе моят господар крал Артур.

И сър Бедивер паднал в несвяст. И като се съвзел, помолил отшелника да му позволи да остане при него в пост и молитва.

— Защото никога не ще си ида оттук — рекъл сър Бедивер — по своя воля, а ще остана в тази обител до края на живота си да се моля за моя господар крал Артур.

— На драго сърце ще ви приема — рекъл отшелникът, — тъй като добре ви познавам. Вие сте храбрият Бедивер и благородният херцог сър Лукан Виночерпеца беше ваш брат.

Тогаз сър Бедивер разказал на отшелника всичко, както вие вече го чухте. И останал сър Бедивер при отшелника, който някога бил кентърбърийски епископ, надянал груба дреха и смирено служил на отшелника в пост и молитва.

И тъй, за Артур не съм намерил нищо повече в правдивите книги и за смъртта му не съм чел нищо друго, освен че отплавал с една ладия, на която имало три кралици: едната била сестрата на крал Артур, кралица Морган Вълшебницата, другата била кралицата на Северен Уелс, а третата — кралицата на Пустите земи. Там била и Нимю, върховната владетелка на езерото и съпруга на храбрия рицар Пелеас. И тази дама сторила много добрини на крал Артур и никога не давала на сър Пелеас да излага живота си на опасност и той живял с нея в мир и спокойствие до сетния си ден. За смъртта на крал Артур не можах да открия нищо повече, освен че тези дами го отнесли в светата обител, за да бъде погребан. Че такъв човек е бил погребан там, свидетелствал някогашният кентърбърийски епископ, ала този отшелник не знаел с твърда увереност, че това наистина било тялото на крал Артур. А тази история записали по заръка на сър Бедивер, рицар на Кръглата маса.

Глава 7

Какво мислят разни лица за смъртта на крал Артур и как кралица Гуиневир станала монахиня в Амзбъри[1]

Ала много хора в различни краища на английските земи мислят, че крал Артур не е умрял, а е бил пренесен другаде по волята на Господа наш Иисус Христос. И говори се още, че щял да се върне и да завоюва Светия кръст[2]. Аз не мога да твърдя дали това ще стане, а по-скоро ще кажа, че тук, на този свят, той се е преобразил. Ала мнозина разказват, че на гроба му било написано: HIC IACET ARTHURUS, REX QUONDAM REXQUE FUTURUS.[3]

И тъй, оставям сър Бедивер при отшелника, който живеел тогава в един параклис край Гластънбъри, дето била светата му обител. И те живели там в пост и молитва и пълно въздържание.

А когато кралица Гуиневир узнала, че крал Артур е убит заедно с всички благородни рицари, сър Мордред и всички останали, тайно напуснала Лондонската кула и с пет дами отишла в Амзбъри. И там дала свят обет и от този ден насетне носела само черни и бели одежди и се отдала на сурово покаяние като никоя друга грешница на този свят, та нищо не можело да я развесели.

И тъй, живяла тя в пост, молитва и праведни дела, та всички се чудели колко добродетелна е станала.

Сега да оставим кралица Гуиневир в Амзбъри, монахиня в черни и бели одежди и, както може да се очаква, абатиса и повелителка, и да разкажем за сър Ланселот от Езерото.

[1] Селище в Югозападна Англия, недалеч от Гластънбъри, където имало стар бенедиктински женски манастир. ↑

[2] … и да завоюва Светия кръст. — Тоест като предводител на кръстоносен поход ще завоюва Светите места. Вярата, че Артур не е умрял, а лекува раните си в Авильон или в някаква подземна пещера и ще се върне да избави кралството си от поробителите, е запазена в келтските устни предания и е отразена в редица английски хроники, най-ранната от които е на Уилям Малмсбъри от 1125 г. Този мотив не е използван непосредствено в артурианската литература. Самият Малори се отнася към това предание с характерен английски скептицизъм. ↑

[3] Тук почива Артур, крал някогашен и крал бъдещ (лат). — Б.пр. ↑

Глава 8

Как сър Ланселот, след като узнал за смъртта на крал Артур и на сър Гауейн, и за всичко друго, се върнал в Англия

А сър Ланселот узнал в своите земи, че сър Мордред бил коронясан за крал на Англия и воювал срещу крал Артур, родния си баща, и не му позволявал да се върне в собствените си владения. И разказали също на сър Ланселот, че сър Мордред бил обсадил Лондонската кула, понеже кралицата не искала да се венчае за него. Тогава сър Ланселот извънмерно се разгневил и рекъл на сродниците си:

— Уви, съжалявам, че оставих този двоен предател сър Мордред да се изплъзне от ръцете ми, защото той хвърли голям позор върху господаря Артур. От скръбното писмо, що сър Гауейн ми изпрати, Бог да помилва душата му, разбирам, че господарят ми Артур е в голяма беда. Уви, защо доживях деня да чуя, че този преблагороден крал, който ме посвети в рицарство, трябва да се защищава в собствените си земи от поданиците си. А това скръбно писмо, що сър Гауейн ми изпрати преди смъртта си с молба да отида на гроба му, знайте, опечали сърцето ми с тъжните си думи, защото той бе най-благородният рицар на света. В лош час съм се родил на този свят, та да ме сполети бедата да убия сър Гауейн, храбрия рицар сър Гахерис и най-скъпия ми другар сър Гарет, този благороден рицар. Уви, мога да кажа, че съм злочест, щом съм причинил толкоз нещастия — продължил сър Ланселот, — ала, уви, може би няма да имам щастието да погубя онзи предател сър Мордред.

— Оставете жалбите — рекъл сър Борс — и отмъстете най-напред за смъртта на сър Гауейн. Добре ще бъде да идете на гроба на сър Гауейн, а после да отмъстите за нашия господар Артур и за господарката ни кралица Гуиневир.

— Благодаря ви — рекъл сър Ланселот, — вие винаги се грижите за доброто ми име.

И тъй, с най-голяма бързина приготвили кораби и галери, та сър Ланселот и войнството му да потегли за Англия. И преминал той морето и стигнал в Доувър, дето слязъл със седем крале, и войнството им било тъй многобройно, че човек изтръпвал при вида му.

Тогаз сър Ланселот разпитал жителите на Доувър къде е отишъл крал Артур. И те му разказали, че бил убит и че сър Мордред и сто хиляди воини загинали в този ден. И как преди туй сър Мордред дал сражение на крал Артур още при слизането му на брега и тогава бил убит храбрият сър Гауейн, и как на другата сутрин сър Мордред се сражавал с краля край хълма Барнъм Даун и там кралят победил сър Мордред.

— Уви — рекъл сър Ланселот, — по-тъжни вести нивга не съм чувал. Сега, любезни господа, покажете ми гроба на сър Гауейн.

Тогава няколко мъже от града го завели в Доувърската крепост и му показали гроба. И сър Ланселот коленичил и заплакал и от сърце се помолил за спасението на душата му. И същата вечер отслужил помен за него и нагостил всички обилно с месо, риба, вино и бира, а на мъжете и жените, що дошли там, броил по дванайсет пенса. А парите раздавал със собствената си ръка, облечен в траурна одежда, и през цялото време плакал и заръчвал на всекиго да се моли за душата на сър Гауейн. А на сутринта всички висши и нисши църковни служители от тези земи се събрали и отслужили заупокойна молитва. И пръв принесъл дар сър Ланселот и дарил сто лири, после седемте крале дарили по четирийсет лири, а и всеки от неговите хиляда рицари дарил по една лира, та приношението траяло от сутринта до вечерта. А сър Ланселот две нощи лежал на гроба в молитви и неутешима скръб. На третия ден сър Ланселот събрал кралете, херцозите, графовете, бароните и рицарите и им рекъл:

— Любезни лордове, благодаря на всички ви, че ме последвахте в тази страна, ала дойдохме тук твърде късно и аз вечно ще жаля за това, но срещу смъртта никой не може да се бори и затуй — продължил сър Ланселот — ще се отправя да търся своята повелителка кралица Гуиневир, тъй като се боя, че тя понася тежки мъки и страдания, и както чух, била избягала към западните земи. Затова почакайте ме тук и ако до петнайсет дни не се върна, качете се със своите воини на корабите и вървете там, отдето сте дошли, защото аз ще направя това, което ви казах.

Глава 9

Как сър Ланселот тръгнал да търси кралица Гуиневир и как я намерил в Амзбъри

Тогаз се приближил сър Борс де Ганис и рекъл:

— Господарю мой сър Ланселот, защо сте намислили да поемете по пътищата на това кралство? Трябва да знаете, че сега ще намерите малцина приятели.

— Може и тъй да е — рекъл сър Ланселот, — ала вие ще останете тук, а аз ще тръгна и ни рицар, ни слуга не ще ме придружава.

Напразно било да се спори с него и той се отправил на запад и седем-осем дни скитал из тамошните земи. Най-подир стигнал в един женски манастир и се случило, че кралица Гуиневир го съгледала, както се разхождал из двора. И като го видяла, тя на три пъти падала в несвяст и всичките й дами и прислужници едва я удържали на крака.

Когато най-подир могла да проговори, тя събрала своите благородни дами и девици и рекла:

— Сигурно се чудите, любезни дами, какво ме измъчва. Истина ви казвам, причината е онзи рицар, дето стои там. Затуй, моля ви, повикайте го да дойде при мен.

А като довели сър Ланселот при нея, тя рекла на дамите си тъй:

— Заради този мъж и заради мен започна цялата тази война и намериха смъртта си най-благородните рицари на света, и заради нашата любов, която ние двамата хранехме един към друг, бе убит моят преблагороден повелител. Затуй, сър Ланселот, трябва да знаете, дошла съм тук да се трудя за спасението на душата си и вярвам в божията милост, че след смъртта си ще видя блажения лик на нашия Господ-Бог и в деня на Страшния съд ще седя от дясната му страна, защото не един и двама грешници като мен днес са светци на небето. Затова, сър Ланселот, от сърце те умолявам и те заклевам, в името на нашата някогашна любов, никога вече да не поглеждаш лика ми. И ти повелявам, в името на Бога, да си идеш оттук завинаги, да се върнеш в кралството си и да го браниш от войни и разорение, защото, колкото и дълбоко да съм те обичала, сърцето ми не позволява да те виждам повече, тъй като заради теб и мен загина цветът на всички крале и рицари. Затова, сър Ланселот, върни се във владенията си, вземи си съпруга и живей с нея в радост и щастие. И от сърце ти се моля, не ме забравяй в молитвите си и дано даде Бог да изкупя досегашните си прегрешения.

— Скъпа повелителко моя — рекъл сър Ланселот, — нима искате да се върна в родината си и да си взема съпруга? Не, господарко моя, знайте, че туй аз никога не ще сторя, защото никога няма да наруша клетвата си за вярност към вас. Съдбата, която вие сте избрали за себе си, ще приема и аз, за да заслужа милостта на Иисуса Христа, и вечно ще се моля най-горещо за вас.

— Ако наистина такава е волята ти — рекла кралицата, — изпълни с чест дадената дума. Ала аз мисля, че ти отново ще се върнеш към мирския живот.

— Добре, господарко — рекъл сър Ланселот, — можете да говорите каквото ви е угодно, ала сама знаете, че никога не нарушавам думата си, и ако такава е волята божия, ще напусна този свят, както сте сторили вие. И ще ви кажа още, че в странстванията за Светия граал единствено любовта ми към вас ме възпря да се отрека от светската суета. И ако бях сторил това навремето с цялото си сърце, воля и мисъл, щях да надмина с подвизите си всички рицари, които търсеха благодатта на Светия граал, освен сина си сър Галахад. Затуй, господарко, щом вие сте избрали светия живот, и аз с готовност ще избера него, защото, Бог ми е свидетел, вие сте за мен единствената земна радост и ако сега не бях ви намерил така променена, щях да ви отведа със себе си в своите владения.

Глава 10

Как сър Ланселот отишъл в светата обител, дето бил кентърбърийският епископ, и как сложил монашеско расо

— Ала щом като вашите помисли са насочени другаде, уверявам ви и се заклевам, че ще се отдам на покаяние и на молитва до края на живота си, стига да се намери някои отшелник, сив или бял[1], който да се съгласи да ме приеме. Затова, повелителко моя, моля ви, целунете ме за последен път.

— Не — рекла кралицата, — никога не ще сторя това, а и вие се въздържайте от подобни дела.

И с тези думи двамата се разделили. Ала и най-коравосърдечният човек би заплакал при вида на тяхната скръб. И дълго ридали те и стенали, сякаш пронизвани от копия, и на няколко пъти губели свяст, та най-подир дамите отнесли кралицата в килията й. А след като се съвзел, сър Ланселот яхнал коня си и цял ден и нощ препускал през една гора и горко плакал.

Най-подир съгледал пред себе си отшелническа обител и параклис между две стръмни скали. И чул звънче, което призовавало за молитва. Тогава се приближил, слязъл от коня, вързал го за портата и изслушал литургията. А този, що извършвал богослужението, бил кентърбърийският епископ.

И както епископът, така и сър Бедивер познали сър Ланселот и тримата дълго разговаряли след литургията. А когато сър Бедивер разказал всичко от начало до край, сърцето на сър Ланселот едва не се пръснало от мъка и той вдигнал ръце и рекъл:

— Уви, кой може да се довери на този свят!

Сетне коленичил и поискал епископът да го изповяда и да опрости греховете му. После го помолил да го приеме в светото братство. Тогава епископът рекъл:

— На драго сърце.

И надянал на сър Ланселот монашеско расо и там той служил Богу денем и нощем в пост и молитва.

А голямото войнство дълго чакало в Доувър. Най-подир сър Лионел взел със себе си петнайсет лордове и поел към Лондон да търси сър Ланселот. Там сър Лионел бил убит, а с него и много от хората му. Тогава сър Борс де Ганис изпратил голямото войнство да се върне у дома. А сам сър Борс, сър Ектор де Марис, сър Бламор, сър Блеоберис и още мнозина от сродниците на сър Ланселот тръгнали надлъж и нашир из Англия да търсят сър Ланселот. И ето че по волята на случая сър Борс стигнал до параклиса, дето бил сър Ланселот. И чул той едно звънче да зове за молитва, слязъл начаса от коня и изслушал литургията. И след като службата свършила, епископът, сър Ланселот и сър Бедивер отишли при сър Борс. И когато сър Борс видял сър Ланселот в тези одежди, помолил епископа да позволи и нему да носи същите. И му надянали монашеско расо и той останал да живее там в пост и молитва.

А преди да измине половин година, дошли сър Галихуд, сър Галиходин, сър Бламор, сър Блеоберис, сър Вилиар, сър Кларус и сър Гахалантин. И всички тези седем благородни рицари се спрели там и като видели, че сър Ланселот се е отдал на свят живот, не пожелали да си отидат, а също приели монашеството. Така прекарали те в сурово покаяние шест години. След това сър Ланселот бил ръкоположен за свещеник от епископа и дванайсет месеца служил литургия. А всички други рицари четели свещени книги, помагали в песнопението, биели камбаните и извършвали смирено множество скромни служби. А конете им скитали на воля, защото те нехаели за земни блага[2] и като гледали как сър Ланселот за покаяние се отдава на пост и молитва, с радост понасяли всякакви лишения, защото виждали най-благородния рицар на света да живее в такова въздържание, че непрекъснато слабеел и отпадал.

Тогава една нощ в съня на сър Ланселот се явило видение, заръчало му за изкупление на греховете да иде начаса в Амзбъри и рекло:

— Когато стигнеш там, ще намериш кралица Гуиневир мъртва. Затуй вземи със себе си своите другари, пригответе носилка на коне и донесете тук тялото й, за да го погребете при нейния съпруг, благородния крал Артур.

И това видение се явило на сър Ланселот три пъти през тази нощ.

[1] Сивите отшелници принадлежали на Францисканския орден, а белите — на Кармелитския. ↑

[2] За бедния рицар Томас Малори небрежното отношение към такова ценно имущество като коня е доказателство за пълно отричане от всички земни блага. ↑

Глава 11

Как сър Ланселот отишъл с другарите си в Амзбъри и намерили кралица Гуиневир мъртва и как я пренесли в Гластънбъри

А сър Ланселот станал преди съмване и разказал видението си на отшелника.

— Трябва да се приготвите за път — рекъл отшелникът — и да изпълните повелята на това видение.

Тогаз сър Ланселот взел седмината си другари и всички заедно се отправили пешком от Гластънбъри за Амзбъри. И макар пътят да бил едва около трийсет мили, стигнали там за два дни, тъй като били твърде немощни и с мъка вървели. И когато сър Ланселот стигнал в женския манастир в Амзбъри, кралица Гуиневир била издъхнала само половин час преди това.

И дамите й разправили на сър Ланселот как, преди да умре, тя им казала, че сър Ланселот почти дванайсет месеца вече е свещеник, и рекла: „И той бърза насам да вземе тялото ми и да го погребе до моя повелител, крал Артур. — И кралицата казала на всеослушание още: — Моля се на всевишния Бог да не доживея да видя със смъртните си очи лика на сър Ланселот.“

— Такава беше молитвата й цели два дни, преди да умре — рекли всички дами.

После сър Ланселот видял лика й, ала не заплакал, а само въздъхнал. И той самият отслужил молитвата и панихидата, и утринната литургия. Сетне приготвили носилка на коне и поели на път. И сто факли горели около тялото на кралицата, а сър Ланселот и седмината му другари вървели край конете, пеели, четели молитви и кадели тамян над тялото. Така сър Ланселот и другарите му се върнали пешком от Амзбъри в Гластънбъри.

И като стигнали в параклиса на светата обител, отслужили за кралицата голяма панихида. А на сутринта отшелникът, който някога бил кентърбърийски епископ, изпял тържествена заупокойна меса. После принесли дарове: първо сър Ланселот, а след него и всичките му другари. Подир това увили тялото й от глава до пети в трийсет ката ренско платно, натрито с восък[1]. После я положили в оловен сандък и сандъка сложили в мраморен ковчег. И когато я спуснали в гроба, сър Ланселот паднал в несвяст и дълго лежал така. А отшелникът отишъл при него, свестил го и рекъл:

— Грехота е това, което правите — гневите Бога с прекомерната си скръб.

— Истина ви казвам — рекъл сър Ланселот, — вярвам, че не гневя Бога, защото той прозира в душата: аз скърбях и скърбя не за греховните наслади и скръбта ми не ще има край. Като си спомних за красотата и благородството — нейното и на нейния крал — и като ги видях сега да лежат мъртви един до друг, сърцето ми отказа да служи на преизпълненото ми с мъка тяло. И като си спомних, че по моя вина, поради моята гордост и самонадеяност загинаха те двамата, които нямаха равни на себе си сред всички християни, като си спомних тяхната доброта и моята неблагодарност, всичко туй така натежа на сърцето ми, че не можах да издържа.

Така разказва френската книга.

[1] В Рен, някогашната столица на Бретан, отдавна било развито производството на платна и други груби тъкани. ↑

Глава 12

Как сър Ланселот започнал да линее и скоро умрял и как отнесли тялото му във Веселата стража, за да бъде погребано там

И от този ден насетне сър Ланселот рядко хапвал или пийвал нещо, додето умрял, тъй като все повече и повече линеел, съсухрял се и чезнел. И нито епископът, нито някой от другарите му успявали да го накарат да хапне, а и малко пиел, та се смалил с цял лакът и хората не можели да го познаят. И той неотстъпно, денем и нощем се молел, та само рядко го оборвал неспокоен сън и все лежал ничком на гроба на крал Артур и кралица Гуиневир. И с нищо не могли да го утешат ни епископът, ни сър Борс, ни никой от другарите му. Всичко било напразно.

И тъй, след шест седмици сър Ланселот легнал болен на постеля. Тогаз повикал епископа, който живеел там като отшелник, и всичките си верни другари. И рекъл сър Ланселот с отпаднал глас на епископа:

— Свети отче, моля ви, изпълнете над мен последните обреди, както подобава на един християнин.

— Не е нужно — отвърнали отшелникът и всичките му другари. — Това е само тежест в кръвта ви и до утре с божията милост ще се оправите.

— Любезни лордове — рекъл сър Ланселот, — трябва да знаете, че изтерзаното ми тяло копнее за пръстта, защото ми бе открито повече, отколкото ви казвам сега. Затуй, моля ви, изпълнете обредите.

И когато му дали свето причастие и го миропомазали и изпълнили всичко според християнската вяра, сър Ланселот помолил епископа другарите му да занесат неговото тяло във Веселата стража. Някои казват, че това бил замъкът Аник, а други, че бил Бамбъро.

— Сега се кая за това — рекъл сър Ланселот, — ала нявга се заклех, че ще бъда погребан във Веселата стража. И за да не наруша клетвата си, моля ви да ме занесете там.

Тогаз всичките му другари заплакали и закършили ръце от скръб. Най-подир късно през нощта всички си легнали, тъй като спели в една килия. Ала след полунощ, малко преди съмване, епископът, който отдавна бил отшелник, както лежал и спял в постелята си, започнал гръмко да се смее. Тогава другите се събудили, отишли при него и го попитали какво му е.

— Ах, милостиви Иисусе Христе — рекъл епископът, — защо ме събудихте? Никога през живота си не съм бил тъй радостен и спокоен.

— Защо? — запитал сър Борс.

— Истина ви казвам — отвърнал епископът, — сър Ланселот бе тук при мен с повече ангели, отколкото съм виждал хора в един ден. И видях как ангелите въздигнаха сър Ланселот към небето и небесните врати се отвориха пред него.

— Това са само неспокойни сънища — рекъл сър Борс. — Сигурен съм, че сър Ланселот е вече добре.

— Може и тъй да е — рекъл епископът. — Идете при постелята му и ще разберете истината.

И когато сър Борс и другарите му отишли до постелята, намерили го да лежи мъртъв и студен, ала лицето му сякаш се усмихвало и наоколо се разнасяло най-сладко благоухание. И тогава те заридали и кършили ръце и го оплаквали с най-жалните вопли, що нявга човек е чувал.

А на сутринта епископът отслужил заупокойна молитва. След това епископът и деветте рицари положили сър Ланселот на носилката, с която били пренесли кралица Гуиневир, за да я погребат. И тъй, епископът и всички други поели на път и вървели с тялото на сър Ланселот, додето стигнали до Веселата стража. И през цялото време край него горели сто факли. И тъй, след петнайсет дни стигнали във Веселата стража.

Там положили тялото пред олтара, пели псалми и чели молитви за него. И през цялото време лицето му било открито, за да го видят всички. Такъв бил обичаят в онези времена — достойните мъже трябвало да лежат с открити лица, додето ги погребат.

И както извършвали това богослужение, пристигнал сър Ектор де Марис, който седем години обикалял Англия, Шотландия и Уелс да търси брат си сър Ланселот.

Глава 13

Как сър Ектор намерил брат си сър Ланселот мъртъв и как Константин се възкачил на трона след Артур, и за края на тази книга

И като чул шум и видял светлина в параклиса на Веселата стража, сър Ектор скочил от коня и влязъл вътре. И там видял хора да пеят и ридаят и те всички познали сър Ектор, ала той не ги познал.

Тогаз сър Борс се приближил до него и му казал, че брат му сър Ланселот лежи там мъртъв. А сър Ектор захвърлил щита, меча и шлема и като видял лика на сър Ланселот, паднал в несвяст. И когато се съвзел, оплакал брата си с тъй скръбни жалби, че никой човешки език не може да ги предаде.

— Ах, Ланселот — рекъл той, — ти беше пръв сред всичките християнски рицари! И смея да кажа сега, сър Ланселот, когато лежиш тук мъртъв, че нямаше на тави земя рицар, равен на теб. И ти беше най-учтивият рицар, що някога е носил щит. И от всички рицари, що някога са яхали кон, ти беше най-верният приятел на тез, които те обичаха. И от всички грешници ти беше най-верният мъж, що нявга е любил жена. И ти беше най-милостивият мъж, що нявга е нанасял удар с меч. И ти беше най-личният от всички рицари, що нявга са влизали в бой. И ти беше най-смиреният и най-благородният мъж, що нявга се е хранил на трапеза между дами. И ти беше най-суровият противник за смъртния си враг, що нявга е затъквал копие.

И нямали край сълзите и жалбите. Така държали тялото на сър Ланселот в параклиса петнайсет дни, а после го погребали с най-голяма тържественост.

Сетне, без да бързат, всички се отправили с кентърбърийския епископ към неговата обител и останали там повече от месец.

Подир това сър Константин, син на сър Кадор Корнуолски, бил избран за крал на Англия. И той бил благороден рицар и достойно управлявал кралството. И този крал Константин заръчал да повикат кентърбърийския епископ, тъй като научил къде е. И той поел отново епархията си и напуснал отшелническата обител. А сър Бедивер останал там като отшелник до края на живота си.

След това сър Борс де Ганис, сър Ектор де Марис, сър Гахалантин, сър Галихуд, сър Галиходин, сър Бламор, сър Блеоберис, сър Вилиар Храбри и сър Кларус Клермонтски, всички се върнали в своите земи. Макар че крал Константин желаел да ги прибере в двора си, те отказали да останат повече в това кралство. И всички живели свят живот в собствените си земи.

В някои английски книги се споменава, че след смъртта на сър Ланселот те не били напуснали Англия, ала това са измислици на съчинители. Защото френската книга разказва, а тя е най-правдива, че сър Борс, сър Ектор, сър Бламор и сър Блеоберис отишли в Светите места, дето живял и умрял Иисус Христос, след като сложили ред във владенията си, защото в книгата се казва, че преди да си иде от този свят, сър Ланселот им бил заръчал да сторят това. И тези четирима рицари водили много сражения против неверниците турци. И умрели на един разпети петък за Славата Господня.

Това е краят на цялата книга за крал Артур и за благородните му рицари на Кръглата маса, които, когато били всички заедно, достигали на брой точно сто и четирийсет. И това е краят на разказа за смъртта на Артур. И умолявам ви, благородни господа и дами, които сте прочели тази книга за Артур и неговите рицари от начало до край, молете се за мен, додето съм жив, да ми изпрати Бог достойно избавление, а когато умра, молете се за спасението на душата ми. Тази книга е завършена в деветата година от управлението на крал Едуард Четвърти от сър Томас Малори, рицар, дано Иисус Христос му помогне с великата си сила, защото той служи на Бога и денем, и нощем.

Тъй завършва тази благородна и занимателна книга, озаглавена „Смъртта на Артур“. Тя разказва обаче и за раждането, живота и делата на споменатия крал Артур, за благородните му рицари на Кръглата маса, за техните чудни приключения и подвизи, за постигнатата благодат на Светия граал, и най-после — за печалната им смърт и как тъжно напуснали всички те земния живот. Тази книга бе изведена на английски от сър Томас Малори, рицар, както е казано по-горе, и разделена от мен на двайсет и една книги и много глави, напечатана и завършена в Уестминстърското абатство в последния ден на юли в лето Господне MCCCCIXXXV.

Caxton me fieri fecif[1]

[1] Какстън нареди да ме отпечатат (лат.). — Б.пр. ↑

Азбучен показалец на имената

Авалон — земята на Владетелката на езерото

Авильон — остров или долина, където отнасят умиращия Артур

Агловал — брат на Персивал

Агравейн — син на крал Лот от Оркни и брат на Гауейн

Агуизанс — крал на Ирландия, баща на Хубавата Изолда

Аколон Галски — възлюбен на Вълшебницата Морган

Ализандер Сирака — син на Бодуин и племенник на крал Марк

Алис Красивата поклонница — съпруга на Ализандер Сирака

Англид — съпруга на Бодуин и майка на Ализандер Сирака

Андред — братовчед на Тристан

Арий — говедар, чиято жена е майка на Тор

Астлабор — баща на Паломид

Багдемагус — крал на Гор

Балан — брат на Балин

Балин Свирепи — Рицаря с двата меча

Бан — крал на Бенуик, баща на Ланселот от Езерото

Бедивер — брат на Лукан Виночерпеца

Белингер Жестоки — син на Ализандер Сирака

Бенуик — владение на крал Бан

Берант Изтърсака — Краля със стоте рицари

Бернард — баща на Елейн, Прекрасната девица от Астолат

Бламор де Ганис — брат на Блеоберис

Блеоберис де Ганис — брат на Бламор

Бодуин Бретански — определен от крал Артур за управител на Логрис по време на похода му срещу Рим; по-късно отшелник

Бодуин — брат на крал Марк, баща на Ализандер Сирака

Бомен — прозвище на Гарет

Бор — син на Артур и Лионор

Борс де Ганис — син на крал Борс Галски

Брагуейн — прислужница на Хубавата Изолда

Брандегорис — крал на Странгор

Брандилес — рицар, избавен от Ланселот от тъмницата на Таркуин

Брастиас — рицар на херцога на Тинтагил, а по-късно на Артур; в края на живота си отшелник

Бриан от Островите — побратим на Мелиот де Логрис

Брюнис Безмилостни — враг на Артуровите рицари

Брюиор — рицар от Замъка на сълзите

Брюнор Черни — наречен Криводрешко

Галагарс — рицар на Кръглата маса

Галахад — син на Ланселот и Елейн

Галахад — кръщелно име на Ланселот

Галахалт Високородния принц — владетел на Сурлуз

Галерон от Голуей — рицар на Кръглата маса

Галихуд — рицар, избавен от Ланселот от тъмницата на Таркуин

Гарет — брат на Гауейн, с прозвище Бомен (Красноръки)

Гауейн — син на крал Лот, племенник на Артур

Гахалантин — поддръжник на Ланселот

Гахерис — брат на Гауейн

Гингалин — син на Гауейн

Гор — владение на крал Уриенс

Грингамор — брат на Лионес

Грифлет, Син Божи — рицар на Кръглата маса

Грумор Груморсон — шотландски рицар

Гувернал — прислужник на Тристан

Гуиневир — дъщеря на Лодегранс, съпруга на Артур

Дагонет — шут на Артур

Дамас — рицар, който пленява Артур

Динадан — другар на Тристан

Динас — сенешал на крал Марк

Додинас Свирепи — рицар от двора на Артур

Дорнард — син на Пелинор

Евелак — езически крал, покръстен и получил името Мордрен

Екскалибур — мечът на Артур

Ектор — рицар, който отгледал малкия Артур

Ектор де Марис — брат на Ланселот

Елейн — дъщеря на Игрейн, съпруга на крал Нантрес

Елейн — дъщеря на Пелинор

Елейн — съпруга на крал Бан, майка на Ланселот

Елейн — дъщеря на крал Пелес, майка на Галахад

Елейн Белоръката — Прекрасната девица от Астолат, дъщеря на Бернард

Елиазар — син на крал Пелес

Елизабет — майка на Тристан

Епиногрус — син на краля на Нортъмбърланд

Етард — възлюбена на Пелеас

Игрейн — майка на Артур

Идрис — крал на Корнуол

Идрус — син на Юуейн

Изолда — Хубавата Изолда, дъщеря на крал Агуизанс, съпруга на крал Марк

Изолда Белоръката — дъщеря на крал Хоуел, съпруга на Тристан

Кадор Корнуолски — баща на Константин

Камелерд — владение на крал Лодегранс

Камелот — седалище на Артур

Карадос — крал на Шотландия

Карадос от Печалната кула — брат на Таркуин

Кей — сенешал на Артур

Кехидий — син на крал Хоуел

Кларианс от Дивата гора — победен от крал Лот във войната срещу единайсетте крале

Клариваус — крал на Нортъмбърланд

Клаудас — враг на Бан и Борс

Клегис — пълководец на войнството на Артур

Колгреванс от Гор — убит от Лионел

Константин — син на Кадор, крал на Англия след смъртта на Артур

Корбин — замъкът, където се намира Светия граал

Краделмент — крал на Северен Уелс

Лавейн — син на Бернард от Астолат

Ламорак Уелски — син на Пелинор

Ланселот от Езерото — син на крал Бан

Лансеор — син на краля на Ирландия

Линет — сестра на Лионес

Лионел — племенник на Ланселот

Лионес — сестра на Линет

Лионор — майка на Борс

Листинойз — владение на Пелам и Пелинор

Ловел — син на Гауейн

Логрис — кралството на Артур

Лодегранс — крал на Камелерд, баща на Гуиневир

Лот — крал на Лодиан и Оркни

Лукан Виночерпеца — рицар на Артур

Марк — крал на Корнуол

Мархаус — брат на кралицата на Ирландия

Мелиагант — син на Багдемагус, влюбен в кралица Гуиневир

Мелиодас — баща на Тристан

Мелиот де Логрис — братовчед на Нимю

Мерлин — вълшебник и ясновидец

Морган — вълшебница, съпруга на крал Уриенс и сестра на Артур

Маргауз — сестра на Артур, съпруга на крал Лот

Мордред — син на Маргауз

Мордрен — християнското име на Евелак

Нантрес — крал на Гарлот

Насиен — праотец на Ланселот

Насиен — отшелник, потомък на Йосиф Ариматейски

Нимю — една от Владетелките на езерото

Озана Сърцати — Артуров рицар

Онцлак от Уентланд — рицар, убит от Пелинор

Отцлак — брат на Дамас

Паломид — син на Астлабор, брат на Сафер

Пелам от Листинойз — баща на Пелес Хромия крал

Пелеас — рицар, влюбен в Етард

Пелес — син на Пелам и баща на Елейн, майката на Галахад

Пелинор — баща на Ламорак

Перимон — Червения рицар

Персант Сини — Синия рицар

Персивал Уелски — един от тримата рицари на Светия граал

Пертолеп — Зеления рицар

Приам — сарацин, покръстен от Гауейн

Риенс — крал на Северен Уелс

Саграмор Похотливи — Артуров рицар

Садок — другар на Ализандер и Тристан

Сафер — брат на Паломид

Сегуарид — враг на Тристан

Селис от Гибелната кула — племенник на Краля със стоте рицари Странгор — кралството на Брандегорис

Сурлуз — владение на Галахалт Високородния принц

Таркуин — враг на Артуровите рицари

Тор — незаконороден син на Пелинор

Тристан Лионски — син на Мелиодас, племенник на крал Мара

Улфиус — рицар на Утер Пендрагон

Уриенс — крал на Гор

Урий от Планината — унгарски рицар

Утер Пендрагон — баща на Артур

Флоренс — син на Гауейн

Хари Син на Езерото — рицар на Кръглата маса

Харлеус Брадати — рицар, убит от Гарлон

Харсуз Брадати — рицар, победен от Ализандер Сирака

Хелин Бели — син на Борс

Херманс — крал на Червения град

Хоуел — крал на Бретан

Юстас — херцог Камбенетски

Юуейн Белоръки — наричан още Юуейн Отчаяни, син на крал Уриенс, братовчед на Гауейн

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.